Tri muži ve clunu
Jerome Klapka Jerome
16.3.2001
Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001
cs

Copyright Information

This eBook file was generated by MobiPocket Publisher Personal Edition.

This eBook file is for personal use only and cannot be sold.

To generate eBooks to be sold or for corporate or public usage, please purchase the commercial version at : http://www.mobipocket.com

Tøi muži ve èlunu

Jerome Klapka Jerome

www.palmknihy.cz
knihy do vaší dlanì

Table Of Contents

Tøi marodi - Èím strádají George a Harris - Obì� jednoho sta a sedmi fatálních nemocí - Užiteèný recept - Léky na jaterní neduhy u dìtí - Jsme zajedno, že jsme pøepracováni a že si potøebujeme odpoèinout - Týden nad vzdouvající se hlubinou? - George navrhuje øeku - Montmorency vznáší námitku - Pùvodní návrh je prosazen vìtšinou tøí hlasù proti jednomu.

I

Rozvíjíme plány - Požitek z táboøení pod širým nebem za krásných nocí - Dto za deštivých nocí - Rozhodujeme se pro kompromis - Montmorency a první dojmy z nìho - Obavy, jestli není pøíliš dobrý pro tento svìt, obavy to, vzápìtí odsunuté jako neopodstatnìné - Jednání se odroèuje.

II

Dìláme pøípravy - Harrisova pracovní metoda - Jak postarší hlava rodiny vìší obraz - George má rozumnou pøipomínku - Požitek z koupele za èasného jitra - Opatøení pro pøípad, že by se loï pøevrhla.

III

Otázka stravování - Námitky proti petroleji jako atmosféøe - Výhody sýra jako spolucestujícího - Vdaná žena opouští domov - Další opatøení pro pøípad, že bychom se pøevrhli - Jak balím já - Zavilost kartáèkù na zuby - Jak bylí George a Harris - Hrozné chování Montmorendyho - Ukládáme se ke spánku.

IV

Paní P. nás burcuje - Ospalec George - Švindl s pøedpovídáním poèasí - Naše zavazadla - Malý zpustlík - Sbìh lidí kolem nás - Vznešenì odjíždíme na nádraží Waterloo - Nevìdomost personálu Jihozápadní dráhy, pokud jde o vlaky - Jsme na vodì, na vodì v otevøené lodi.

V

Kingston - Pouèené poznámky k raným dìjinám Anglie - Pouèné postøehy k otázce vyøezávaného dubu a života všeobecnì - Smutný pøípad Stivvingse juniora - Dumání o starožitnostech - Zapomínám, že kormidluji - Zajímavý výsledek - Bludištì v Hampton Courtu - Harris coby prùvodce.

VI

Øeka v nedìlním kroji - Úbor na øeku - Pøíležitost pro muže - Harris postrádá vkus - Georgeovo flanelové sáèko - Den se sleènou jako vystøiženou z módního žurnálu - Náhrobek paní Thomasové - Èlovìk, který nemá rád hroby ani rakve, ani lebky - Harris se zlobí - Má svùj názor na George, banky a limonády - Vyvádí skopièiny.

VII

Vydírání - Jak na to správnì reagovat - Sobecké hulvátství majitelù pobøežní pùdy - Výstražné tabule - Nekøes�anské pocity Harrisovy - Jak Harris zpívá kuplety - Veèírek ve vybrané spoleènosti - Hanebné chování dvou zlotøilých mladíkù - Pár užiteèných informací - George si kupuje bandžo.

VIII

Zapøeháme George do práce - Pohanské pudy vleèných lan - Nevdìèné chování dvojsifu - Ti, co táhnou, a ti, co se vezou - K èemu se hodí milenci - Podivné zmizení postarší dámy - Velký spìch, malá rychlost - Ve vleku dìvèat: vzrušující zážitek - Zmizelé zdymadlo aneb strašidelná øeka - Hudba - Zachránìni!

IX

Naše první noc - Pod plachtou - Naléhavé volání o pomoc - Protivné chování èajových konvic, a jak mu èelit - Veèeøe - Jak získat pocit, že jsme ctnostní - Hledá se pohodlnì vybavený, dobøe vysušený neobydlený ostro, nejradìji v konèinách jižního Pacifiku - Komická pøíhoda Georgeova otce - Neklidná noc.

X

Jak George, kdysi za dávných èasù, vstal jednou èasnì zrána - George, Harris a Montmorency nesnášejí pohled na studenou vodu - J. projevuje heroismus a odhodlanost - George a jeho košile: pøíbìh s mravním nauèením - Harris coby kuchaø - Historická retrospektiva, vložená sem speciálnì pro školní potøebu.

XI

Jindøich VIII. a Anna Boleynová - Jaké to má nevýhody, když pobýváme v jednom domì s párkem milencù - Krušné doby pro anglický národ - Noèní hledání malebnosti - Bez domu i bez domova - Harris se pøipravuje na smrt - Pøichází andìl - Jak pùsobí na Harrise nenadálá radost - Skrovná veèeøe - Obìd - Vysoká cena za hoøèici - Dìsivá bitva - Maidenhead - Plachtíme - Tøi rybáøi - Jsme stiženi kletbou.

XII

Marlow - Bishamské opatství - Medmenhanští mniši - Montmorency se rozmýšlí, má-li zavraždit starého kocoura - Leè posléze se rozhodne, že ho nechá naživu - Hanebné chování jednoho foxteriéra a obchodním domì - Odjíždíme z Marlow - Impozantní prùvod - Parník; užiteèný návod, jak ho zlobit a jak mu pøekážet - Odmítáme pít øeku - Pokojný pes - Jak Harris nepochopitelnì zmizel i s hovìzím.

XIII

Wargrave - Voskové figuríny - Sonning - Náš guláš - Montmorency je sarkastický - Bitka Monmorencyho s èajovou konvicí - George se cvièí ve høe na bandžo - Nedoporuèujeme mu, aby v tom pokraèoval - Nesnáze hudebníkù amatérù - Studium hry na dudy - Harrisùv smutek po veèeøi - George a já jdeme na procházku - Vracíme se hladoví a promoklí - S Harrisem je to nìjaké divné - Harris a labutì, aneb pozoruhodná pøíhoda - Harris má rušnou noc.

XIV

Domácké povinnosti - Láska k práci - Starý øíèní pirát, co dokáže a co tvrdí, že dokázal - Skepticismus mladé generace - Vzpomínky na veslaøské zaèátky - Voraøení - George si zachovává svùj styl - Starý veslaø, jeho metody - Takový klid, takový mír - Zaèáteèník - Bidlování - Smutná pøíhoda - Radosti pøátelství - Plachtìní, mé první zkušenosti s ním - Pravdìpodobný dùvod, proè jsme se neutopili.

XV

Reading - Táhne nás parník - Dopaluje nás chování malých lodìk - Jak se pletou do cesty parníkùm - George a Harris lajdaèí - Dost otøepaná historie - Streatley a Gording.

XVI

Den prádla - Ryby a rybáøi - O umìní chytat ryby - Svìdomitý muškaø - Rybáøská latina.

XVII

Zdymadla - George a já pøed fotoaparátem - Wallingford - Dorchester - Abington - Muž stvoøený pro rodinu - Pøíhodné místo k utopení - Obtížný úsek øeky - Demoralizující vliv øíèního vzduchu.

XVIII

Oxford - Montmorencyho pøedstava ráje - Loï, vypùjèená nahoøe na øece, její pùvaby a pøednosti - "Chlouba Temže" - Obrat v poèasí - Øeka rozlièných aspektù - Veèer ne zrovna veselý - Touha po nedosažitelném - Rozpøádáme rozmarný rozhovor - George koncertuje na banžo - Truchlivá melodie - Další deštivý den - Útìk - Veèeøièka a pøípitek.

XIX

Tøi muži ve èlunu (o psu nemluvì)

JEROME KLAPKA JEROME

AUTORÙV PROPAGAÈNÍ ÚVOD

K této knize se svìt chová velice laskavì. Jen z rùzných edicí vydaných v Anglii se už prodalo pøes pùldruhého miliónu výtiskù. A v Chicagu se mi už pøed mnoha lety dostalo ujištìní - z úst jistého podnikavého piráta nyní v. v. - že víc než milión výtiskù se prodalo ve Spojených státech; vzhledem k tomu, že tam má kniha vyšla ještì pøed mezinárodní dohodou o ochranì autorských práv, nepøineslo mi to sice pražádný zisk hmotný, ale vìhlas a obliba, které jsem si tím vysloužil u americké veøejnosti, to jsou aktiva, nad nimiž nelze ohrnovat nos. Pøeloženo bylo toto mé dílo snad do všech jazykù evropských, a nadto do nìkolika asijských. To mi vyneslo mnoho tisíc dopisù od lidí mladých i od lidí starých; od lidí zdravých i od lidí nemocných; od lidí veselých i od lidí smutných. Pøicházely ze všech konèin svìta, od mužù i žen všech zemí. A i kdyby nebylo jiného efektu než tìch dopisù, byl bych rád, že jsem tu knihu napsal. Schoval jsem si nìkolik zèernalých listù z jednoho výtisku, které mi poslal mladý koloniální dùstojník z Jižní Afriky; vzal je z torny mrtvého kamaráda, kterého našli na bojišti na Spionskopu. Tolik k doporuèujícím dokladùm. Zbývá jen ještì objasnit, jakými pøednostmi se dá ospravedlnit tak mimoøádný úspìch. Já sám to objasnit nedovedu. Napsal jsem knihy, které mi pøipadají mnohem chytøejší, knihy, které mi pøipadají mnohem humornìjší. Ale pokud si mì ètenáøská obec vùbec pøipomíná, pak jedinì jako autora "Tøí mužù ve èlunu (o psu nemluvì)". Jistá èást kritikù naznaèovala, že ta kniha má proto takový úspìch u lidí, že je tak neuhlazená, že postrádá jakýkoli humor; ale dneska už má èlovìk dojem, že takhle se ta hádanka rozluštit nedá. Slabé umìlecké dílo se mùže prosadit jen v jisté dobì a jen u omezené skupiny publika; ale nedokáže okruh toho publika témìø po celou polovinu století stále a stále rozšiøovat. Ale a� už je vysvìtlení jakékoli, já jsem došel k závìru, že napsání té knihy si smím pøipoèíst k dobru. Ovšem, jestli jsem ji doopravdy napsal. Moc se na to psaní totiž nepamatuji. Pamatuji se jenom, že jsem se cítil velmi mladý a z dùvodù èistì osobních nesmyslnì sám se sebou spokojený. Bylo to v létì a v létì je Londýn tak krásný. Ležel pod mým oknem jako nìjaké mìsto z pohádky, v závoji ze zlatého oparu, nebo� pokoj, kde jsem pracoval, byl vysoko nad cylindry komínù; a za nocí záøila svìtla z dálek pode mnou, takže jsem shlížel dolù jako do Aladinovy jeskynì s drahokamy. A v tìchhle letních mìsících jsem psal tuto knihu; mìl jsem dojem, že nic jiného se dìlat nedá.

AUTOROVA PØEDMLUVA K PRVNÍMU VYDÁNÍ

Hlavní krása této knihy nepoèívá
ani tak v literárním stylu
nebo v obsáhlosti a užiteènosti informací,
které podává,
jako spíš v její èiré pravdivosti.
Její stránky vytvoøil záznam událostí,
které se skuteènì zbìhly.
Já jsem je pouze pøibarvil,
ale za to jsem si nenaúètoval
žádný pøíplatek.
George a Harris a Montmorency,
to nejsou plody básnické obrazotvornosti,
ale bytosti z masa a krve,
zvláštì George,
který váží dobrých šestaosmdesát kilo.
Existují možná díla,
jež nad toto dílo vynikají hloubkou myšlenek
a znalostí lidské povahy;
existují možná knihy,
jež jsou schopny soupeøit
s tou mou v originalitì a v objemnosti;
ale ani jediný spis,
aspoò z tìch, které byly až dodnes objeveny,
ji nemùže pøekonat,
pokud jde o beznadìjnou
a nevyléèitelnou pravdomluvnost.
A to právì,
ještì víc než všechny ostatní jeho pùvaby,
zvýší bezpochyby
cenu tohoto svazeèku
v oèích seriózního ètenáøe;
a dodá ještì vìtší váhu nauèení,
které ten pøíbìh poskytuje.

V Londýnì, v srpnu 1889

Tøi marodi - Èím strádají George a Harris - Obì� jednoho sta a sedmi fatálních nemocí - Užiteèný recept - Léky na jaterní neduhy u dìtí - Jsme zajedno, že jsme pøepracováni a že si potøebujeme odpoèinout - Týden nad vzdouvající se hlubinou? - George navrhuje øeku - Montmorency vznáší námitku - Pùvodní návrh je prosazen vìtšinou tøí hlasù proti jednomu.

I

Byli jsme ètyøi - George, William Samuel Harris, já a Montmorency. Sedìli jsme u mì v pokoji, kouøili jsme a každý z nás vykládal, jak je špatný - špatný z hlediska zdravotního, pochopitelnì.
Ani jeden jsme se necítili ve své kùži, a to nám šlo na nervy.
Harris øíkal, že chvílemi se s ním všechno zaène tak prapodivnì motat, že si stìží uvìdomuje, co dìlá; a pak øíkal George, že s ním se taky chvílemi všechno motá a že i on si stìží uvìdomuje, co dìlá. A já, já zas mìl v nepoøádku játra. Vìdìl jsem, že jsou to játra, to, co mám v nepoøádku, protože jsem si zrovna pøeèetl prospekt na zázraèní jaterní pilulky, kde byly podrobnì popsány pøíznaky, podle nichž èlovìk pozná, že má v nepoøádku játra. Já mìl ty pøíznaky všechny.
Prapodivná vìc, ale já když si ètu reklamní oznámení na nìjakou zázraènou medicínu, tak vždycky dojdu k závìru, že tou dotyènou nemocí, o které se tam pojednává, trpím v té nejvirulentnìjší podobì. Pokaždé odpovídá diagnóza pøesnì všem pocitùm, které mám odjakživa já.
Vzpomínám si, jak jsem si jednoho dne zašel do knihovny Britského muzea, abych se pouèil, co má èlovìk podnikati proti jakési nepatrné chorùbce, která se o mì pokoušela - mám dojem, že to byla senná rýma. Vyhledal jsem pøíslušnou publikaci a prostudoval jsem si všechno, co jsem si prostudovat pøišel; a potom jsem tak nìjak bezmyšlenkovitì a bezplánovitì obracel listy a naprosto lhostejnì si zaèal èíst o jiných nemocech, jen tak povšechnì. Už si nepamatuji, co to bylo za chorobu, do které jsem se poprvé víc zahloubal - vím jenom, že to byla nìjaká strašlivá, zhoubná metla lidstva - ale ještì jsem ani zpolovièky nepøelétl oèima výèet "varovných symptomù", a už na mì dolehlo poznání, že tu chorobu mám.
Na chvilku jsem úplnì zkamenìl hrùzou; a pak jsem, už v naprosté apatii zoufalství, zase obrátil pár stránek. narazil jsem na tyfus - proèetl jsem si pøíznaky - objevil jsem, že mám i tyfus, a už ho mám zøejmì øadu mìsícù a že to vùbec nevím - a ptal jsem se v duchu, co mám ještì; nalistoval jsem tanec svatého Víta - zjistil jsem, jak jsem oèekával, že ten mám taky - zaèal jsem se o svùj pøípad zajímat a rozhodl jsem se prozkoumat ho dùkladnì, a tak jsem se do toho dal podle abecedy. Prostudoval jsem Addisonovu chorobu a dovìdìl se, že na ni stùòu a že se do ètrnácti dnù mùže vystupòovat v addisonskou krizi.
O Brightovì nemoci jsem se ke své úlevì doèetl, že ji mám jen ve formì zcela mírné, takže v mém pøípadì se s ní snad dá ještì nìjaký èas žít. Zato cukrovku jsem mìl s vážnými komplikacemi a s cholerou jsem se zøejmì už narodil. Svìdomitì jsem probádal všechna písmena abecedy a pouze o jediném neduhu jsem mohl s jistotou usoudit, že jím netrpím, a to o sklonu k samovolným potratùm.
V první chvíli mì to dost zamrzelo; pøipadalo mi to jako urážlivé pøezírání. Jak to, že netrpím sklonem k samovolným potratùm? Jak to, že zrovna já mám být takto omezován? Po nìjaké chvíli však ve mnì pøevládly pocity ménì chamtivé. uvážil jsem, že mám všechny ostatní ve farmakologii známé nemoci, zaèal jsem se na celou tu vìc dívat ménì sobecky a došel jsem k rozhodnutí, že se bez sklonu k samovolným potratùm obejdu. Záškrt, jak se ukázalo, mì zachvátil, aniž jsem si toho povšiml, rovnou ve svém nejzavilejším stádiu a žloutenkou infekèní jsem se oèividnì nakazil už ve vìku jinošském. Po žloutence už tam žádné další choroby nebyly, usoudil jsem tudíž, že ani ve mnì už nic jiného nehlodá.
Sedìl jsem a dumal. Pøemítal jsem, jaký to musím být z lékaøského hlediska zajímavý pøípad a jak cennou akvizicí bych byl pro kandidáty veškerého lékaøství. Kdyby medici mìli mne, nemuseli by dìlat žádnou klinickou praxi. Já sám vydám za celou kliniku. Úplnì by jim staèilo párkrát si mì obejít, a hned by si mohli dobìhnout pro diplom.
Pak mi v mysli vyvstal problém, kolik asi mi ještì zbývá let života. Zkoušel jsem sám sebe vyšetøit. Chtìl jsem si spoèítat puls. Nejdøív jsem si vùbec žádný puls nenahmatal. Potom se zèistajasna roztepal. Vytáhl jsem hodinky a odpoèítával. Napoèítal jsem sto ètyøicet sedm tepù za minutu. Pak jsem chtìl vìdìt, jak mi tluèe srdce. Ale ani srdce jsem si nenahmatal. Úplnì se mi zastavilo. Od té doby jsem už byl sice pøinucen pøiklonit se k názoru, že na svém místì být muselo a zastavit se nemohlo, ale vysvìtlení mi chybí poøád. Proklepal jsem si celé své prùèelí, od míst, kterým øíkám pás, až k hlavì, vzal jsem to i kousíèek do stran a kousíèek pøes ramena na záda, ale na nic podezøelého jsem nenarazil a nic podezøelého jsem neslyšel. Ještì jsem se pokusil kouknout na jazyk. Vyplázl jsem ho, jak nejdál to šlo, zavøel jsem jedno oko a tím druhým jsem se snažil jazyk prohlédnout. Vidìl jsem mu jenom na špièku a jediné, co mi ta námaha vynesla, bylo ještì dùkladnìjší ujištìní, že mám spálu.
Vešel jsem do té èítárny jako š�astný, zdravím kypící èlovìk. Ven jsem se vybelhal jako zchátralá troska.
Odebral jsem se k svému lékaøi. Je to mùj dobrý, starý kamarád, a když si vezmu do hlavy, že stùòu, tak mi vždycky sáhne na puls, mrkne mi na jazyk a popovídá si se mnou o poèasí - a to všechno zadarmo; tak jsem si øekl, že tentokrát mu prokážu znamenitou službu, když k nìmu zajdu. "Doktor nesmí vyjít ze cviku," povídám si. "A� má tedy mne! Na mnì se pocvièí mnohem víc než na sedmnácti stech obyèejných, bìžných pacientù s jednou, nanejvýš dvìma nemocemi." A tak jsem zašel rovnou k nìmu a on povídá:
"Tak co tì trápí?"
"Líèením, co mì trápí," øekl jsem, "nebudu maøit tvùj èas, milý pøíteli. Život je krátký, takže bys mohl vydechnout naposled, než bych s tím líèením byl hotov. Povím ti radìji, co mì netrápí. netrápí mì sklon k samovolným potratùm. Proè mì sklon k samovolným potratùm netrápí, to ti øíci nemohu; spokoj se s faktem, že mì netrápí. Zato mì trápí všechno ostatní."
A povìdìl jsem mu, jak jsem na to všechno pøišel.
On si mì otevøel tam, kde mám ústa, nakoukl do mì, chòapl mi po zápìstí, pak mì, zrovna když jsem to neèekal, praštil pøes prsa - tomu øíkám zbabìlost - a hned vzápìtí mi do prsou trkl skrání. Naèež se posadil, napsal recept, složil ho a podal mi ho a já si ho strèil do kapsy a šel jsem pryè.
Ani jsem ten recept nerozložil. Šel jsem s ním do nejbližší lékárny a tam jsem se s ním vytasil. Lékárník si ho pøeèetl a vrátil mi ho.
Øekl, tohle že on nevede.
"Jste pøece lékárník?" zeptal jsem se.
"Ano, jsem lékárník," øekl on. "Kdybych byl potravní konzum a k tomu ještì rodinný penzión, pak bych vám snad mohl být k službám. Co mi v tomto pøípadì hází klacky pod nohy, je skuteènost, že jsem pouze lékárník."
Pøeèetl jsem si ten recept. Stálo v nìm:
1 pùlkilový biftek, k tomu
1 pùllitr piva
pravidelnì po 6 hodinách,
1 patnáctikilometrová procházka každé ráno,
1 postel pøesnì v 11 každý veèer.
A neláduj si do hlavy vìci, kterým nerozumíš.
Øídil jsem se podle tìchto pokynù, což mìlo ten š�astný výsledek - mluvím jenom za sebe - že mùj život byl zachován a bìží dokonce dodnes.
Tentokrát, abych se vrátil k tomu prospektu na jaterní pilulky, jsem však mìl všechny pøíznaky zcela nepochybnì, pøedevším ten hlavní, totiž "naprostou nechu� k jakékoli práci."
Co já si v tomhle smìru vytrpím, žádný jazyk není s to vypovìdìt. To je u mì už od nejútlejšího dìtství uèinìné muèednictví. Když jsem byl vìtší chlapec, nebylo snad jediného dne, aby mì ta nemoc nechala na pokoji. Lékaøská vìda nebyla tenkrát ještì tak pokroèilá jako dnes, a tak to naši napoøád pøièítali lenosti.
"Tak necháš už koneènì toho válení, ty kluku líná, ulejvácká, a zaèneš dìlat nìco poøádného, aby sis zasloužil byt a stravu?" køièeli na mì, nevìdouce samozøejmì, že jsem nemocný.
A nedávali mi pilulky; dávali mi pohlavky. Ale ty pohlavky, a� to zní sebeneuvìøitelnìji, mì èasto vyléèily - na nìjakou chvíli. Teï už dovedu posoudit, že jeden takový pohlavek mìl mnohem zdárnìjší úèinek na má játra a mnohem hbitìji povzbudil mou chu� skoèit sem nebo tam a bez dalšího otálení udìlat, co se po mnì chtìlo, než dneska celá krabièka pilulek.
A to je èastý zjev, poslechnìte - tyhle obyèejnské, staromódní medicíny jsou kolikrát úèinnìjší než všechny serepetièky z lékáren.
A tak jsme sedìli aspoò pùl hodiny a popisovali si navzájem svoje nemoci. Já jsem líèil Georgeovi a Williamu Harrisovi, jak mi je, když ráno vstávám, a William Harris nám vykládal, jak mu je, když jde veèer spát; a George stál na rohožce pøed krbem a vtipnì a pùsobivì nám mimicky pøedvádìl, jak jemu je v noci.
George si ovšem jenom namlouvá, že je nemocný; ve skuteènosti mu - mezi námi - nechybí vùbec nic.
V tom okamžiku nám zaklepala na dveøe paní Poppetsová; chtìla vìdìt, jestli už máme chu� na veèeøi. Smutnì jsme se jeden na druhého pousmáli a odpovìdìli jsme, že bychom se snad mìli pokusit vpravit do sebe ždibec potravy. Harris øekl, že nìjaké to sousteèko v žaludku èasto prùbìh choroby ponìkud zmírní. A tak paní Poppetsová pøinesla podnos a my jsme se dovlekli ke stolu a nimrali se ve filátkách na cibulce a v nìkolika kouscích reveòového koláèe.
Musel jsem být v té dobì velice zesláblý; vzpomínám si totiž, že asi po pùlhodinì nebo tak nìjak jsem ztratil všechnu chu� k jídlu - pøípad u mì neobvyklý - a že jsem už nechtìl ani sýr.
Když jsme tu povinnost mìli koneènì s krku, naplnili jsme si znova sklenice, zapálili dýmky a opìt jsme se rozhovoøili o svém zdravotním stavu. Co to s námi doopravdy je, to nemohl s jistotou øíci ani jeden z nás; ale jednomyslnì jsme došli k náhledu, že a� už máme cokoli, máme to z pøepracování.
"Potøebujeme si zkrátka odpoèinout," prohlásil Harris.
"Odpoèinout si a dùkladnì zmìnit zpùsob života," dodal George. "Pøílišné mozkové vypìtí ochromilo celou naši tìlesnou soustavu. Když zmìníme prostøedí a nebudeme nuceni neustále myslet, zrestaurujeme opìt svou duševní rovnováhu."
George má bratrance, který je v trestním rejstøíku veden jako studující medicíny, a po nìm se pochopitelnì vyjadøuje tak trochu jako rodinný lékaø.
Já jsem s Georgem souhlasil a navrhoval jsem, abychom si vyhledali nìjaké odlehlé, starosvìtské místeèko, daleko od bìsnícího davu, a abychom tam prosnili sluneèný týden v ospalých alejích - nìjaký polozapomenutý koutek, který si nìkde mimo dosah hluèného svìta schovaly víly - nìjaké dravèí hnízdo, dùmyslnì pøilepené na útesech èasu, kde by pøevalující se vlnobití devatenáctého století bylo slyšet jen slabounce a z velikých dálav.
Harris øekl, že to by podle jeho názoru byla pìkná otrava. Zná prý taková místa, jaká mám na mysli; kdekdo tam chodí spat už v osm, ani za peníze, ani za dobré slovo tam èlovìk nesežene Milovníka sportu, a pro kuøivo aby jeden chodil patnáct kilometrù.
"Kdepak," øekl Harris, "když chcete odpoèinek a zmìnu, tak není nad výlet po moøi.
Já jsem proti výletu po moøi vehementnì protestoval. Výlet po moøi vám udìlá dobøe, když na nìj máte pár mìsícù, ale na jeden týden je to nepøedloženost.
Vyplujete v pondìlí, v nitru pevnì zakoøenìnou pøedstavu, jak si užijete. S lehkým srdcem zamáváte na rozlouèenou mládencùm na bøehu, zapálíte si svou nejmohutnìjší dýmku a chvástavì si vykraèujete po palubì, jako kdybyste byl kapitán Cook, sir Francis Drake a Krištof Kolumbus v jedné osobì. V úterý si øíkáte, že jste se nikam plavit nemìl. Ve støedu, ve ètvrtek a v pátek si øíkáte, že by vám bylo líp, kdyby bylo po vás. V sobotu jste už schopen pozøít kapku èistého hovìzího bujónu, posadit se na palubu a s mírným, malátným úsmìvem hlesnout v odpovìï, když se vás dobrosrdeèní lidé zeptají, jak se cítíte dneska. V nedìli už zase mùžete udìlat pár krokù a sníst trochu hutné stravy. A v pondìlí ráno, když s kufrem a deštníkem v ruce stojíte na boku lodi u zábradlí a máte už vystoupit na bøeh, zaèíná se vám to ohromnì líbit.
Vzpomínám si, jak mùj švagr se jednou vypravil na krátkou cestu po moøi, aby si upevnil zdraví. Zajistil si kabinu z Londýna do Liverpoolu a zpìt; a když dorazil do Liverpoolu, mìl jen jedinou snahu: prodat ten zpáteèní lístek.
Nabízel ho prý s ohromnou slevou po celém mìstì a nakonec ho za osmnáct pencí prodal nìjakému mládenci, který vypadal, jako kdyby mìl žloutenku, a jemuž lékaøi doporuèili, aby jel k moøi a hodnì se pohyboval.
"Moøe!" zvolal mùj švagr, lýskyplnì mu tiskna lístek do dlanì. "Jéje, toho si takhle užijete, že vám to vystaèí na celý život. A co se pohybu týèe? Když na téhle lodi budete jenom sedìt, tak budete mít víc pohybu, než kdybyste na souši dìlal kotrmelce."
On sám - mùj švagr totiž - jel zpátky vlakem. Prohlásil, že pro nìjo je až dost zdravá severozápadní dráha.
Jiný èlovìk, kterého jsem znal, se zase vydal na týdenní plavbu podél pobøeží, a než odrazili od bøehu, pøišel se ho zeptat stevard, jestli bude platit po každém jídle zvláš�, nebo jestli si pøeje celé stravování rovnou pøedplatit.
Stevard doporuèoval to druhé øešení, pøijde prý o mnoho lacinìji. Za celý týden to prý bude dìlat dvì libry pìt šilinkù. K snídani prý bývá ryba a pak nìjaké rožnìné maso. Obìd je v jednu a skládá se ze ètyø chodù. Veèeøe v šest - polévka, ryba, pøedkrm, porce masa nebo drùbeže, salát, sladkosti, sýr a ovoce. A v deset je lehká masitá veèeøe na noc.
Mùj pøítel usoudil, že by se mìl rozhodnout pro to pøedplatné (on je poøádný jedlík), a taky se pro nì rozhodl.
Obìd se podával, sotva odpluli z Sheernessu. Mùj pøítel nemìl takový hlad, jaký myslel, že mít bude, a tak se spokojil s kousíèkem vaøeného hovìzího a nìkolika jahùdkami se šlehaèkou. Odpoledne byl znaènì zadumaný; chvílemi mìl pocit, jako by už dlouhé týdny nejedl nic jiného než vaøené hovìzí, a chvílemi si zase øíkal, že se urèitì už dlouhá léta živí jedinì jahodami se šlehaèkou.
A ani to hovìzí ani ty jahody se šlehaèkou nedìlaly spokojený dojem. Chovaly se spíš rozmrzele.
V šest pøišli tomu mému pøíteli oznámit, že se podává veèeøe. Ta zpráva v nìm nevzbudila pažádné nadšení, uvìdomoval si však, že by bylo záhodno odjíst nìco z tìch dvou liber a pìti šilinkù, a tak se pøidržoval lan a všeho možného a sestoupil do podpalubí. Na nejspodnìjším schùdku ho uvítala lahodná vùnì cibule a horké šunky, smíšená s vùní smažených ryb a zeleniny; a tu už k nìmu pøistoupil stevard a se servilním úsmìvem se zeptal:
"Co mohu pánovi nabídnout?"
"Nabídnìte mi rámì a vyveïte mì odtud," znìla mdlá odpovìï.
A tak s ním honem vybìhli nahoru, na závìtrné stranì ho zaklesli do zábradlí a tam ho nechali.
Celé pøíští ètyøi dny vedl prostý a bohulibý život pouze ve spoleènosti lodních sucharù (myslím tím opravdové suchary, nikoli èleny lodní posádky, kteøí mìli všichni veliký smysl pro humor) a sodovky. Ale takhle k sobotì mu zase narozsl høebínek a zašel si do jídelny na slabý èaj s toastem bez másla a v pondìlí se už pøecpal øídkým kuøecím vývarem. V úterý vystoupil z lodi, a když se plnou parou vzdalovala od pøístavního mùstku, zíral na ní pln lítosti.
"To se jí to pluje," øíkal si. "To se jí to pluje, když si odváží za dvì libry jídla, které patøí mnì a z kterého jsem nic nemìl!"
Tvrdil, že kdyby mu byli pøidali jeden jediný den, byl by si ten dluh zinkasoval.
A proto já jsem byl proti výletu po moøi. Nikoli kvùli sobì, to jsem øekl rovnou. Mnì nanic nebývá. Ale mìl jsem starost o Geortge. George zas tvrdil, že jemu by se zle neudìlalo, a že by se mu to dokonce líbilo, ale mnì a Harrisovi že to nedoporuèuje, my dva že bychom to urèitì odnesli. A Harris prohlásil, že co se jeho týèe, pro nìho je to odjakživa uèinìná záhada, jak se nìkomu mùže podaøit dostat moøskou nemoc - on prý je pøesvìdèen, že to lidi schválnì pøedstírají, aby vypadali zajímavì - on prý si už mockrát pøál moøskou nemoc dostat, ale nikdy to nedokázal.
A potom nám vyprávìl historky, jak se plavil pøes Kanál, když se moøe tak divoce vztekalo, že cestující museli být pøipoutáni k lùžkùm, a jak on a kapitán byli jediné dvì živé bytosti na palubì, kterým nic nebylo. Pak zas to byl on a druhý kormidelník, kterým nic nebylo. Prostì vždycky to byl on a ještì nìkdo. A když to nebylo on a ještì nìkdo, tak to byl on sám.
To je stejnì divná vìc, že nikdo nedostane moøksou nemoc - na suché zemi. Na moøi, tam vidíte spousty lidí, kterým je hroznì zle, tam jsou jich plné lodì; ale na suché zemi jsem ještì nepotkal èlovìka, který by vìdìl, co je to mít moøskou nemoc. Kde se ty tisíce a tisíce lidí, co nesnášejí plavbu po moøi a co se jimi každá loï zrovna hemží, schovávají, když jsou na suché zemi, to je namouduši záhada.
Kdyby se jich vìtšina podobala tomu chlapíkovi, kterého jsem jednou vidìl na lodi do Yarmouthu, pak bych tu zdánlivou šarádu dovedl rozlousknout docela snadno. Jen jsme odrazili od southendské pøístavní hráze, už se ten èlovìk nebezpeènì vyklánìl z jednoho okénka na boku. Bìžím k nìmu, abych ho zachránil.
"Hej, nevyklánìjte se tolik!" povídám a tahám ho zpátky za rameno. "Sletíte do vody!"
"Ach bóže, už abych tam radši byl!" To byla jediná odpovìï, kterou jsem z nìho dostal. A tak jsem ho nechal být.
Za tøi nedìle jsem ho uvidìl v kavárnì jednoho hotelu v Bathu. Vyprávìl o svých cestách a nadšenì vykládal, jak miluje moøe.
"Mnì prostì to houpání vùbec nic nedìlá," pravil zrovna v odpovìï na závistivý dotaz jakéhosi dobøe vychovaného mladíka. "Pravda ovšem je, že jednou, jedinkrát mì bylo kapánek divnì, to pøiznávám. U Hornova mysu. To ráno potom naše loï ztroskotala."
"A nebylo vám jednou trošku nanic u southendského mola?" zeptal jsem se ho. "Tam jste si pøece pøál, aby vás radši hodili do moøe."
"U southendského mola?" opáèil a tváøil se, jako by nevìdìl, oè jde.
"Ano. Pøi plavbì do Yarmouthu. V pátek to byly tøi nedìle."
"Á! No ovšem," zvolal v š�astném osvícení. "Už si vzpomínám. To mì tlaèil žaludek, tenkrát odpoledne. To po tìch kyselých okurkách, poslechnìte. Na žádné slušné lodi jsem jakživ nejedl tak mizerné kyselé okurky. Vy jste si je taky dal?"
Já jsem si proti moøské nemoci vymyslel sám pro sebe znamenitý preventivní prostøedek: já se kolébám. To se postavíte doprostøed paluby, a jak se loï kymácí a houpe, pohybujete tìlem tak, abyste poøád stáli svisle. Když se zvedá pøíï, nakláníte se celým tìlem dopøedu, až se nosem skoro dotknete paluby; a když jde nahoru záï, tak se nakláníte dozadu. Hodinu nebo dvì to jde moc dobøe, celý týden se ovšem takhle kolébat nemùžete.
Najednou povídá Jiøí: "Tak pojeïme na øeku."
Tam bychom mìli èistý vzduch, povídá, pohyb i klid; ustavièná zmìna scenérie by zaujala našeho ducha (i to, co místo toho má Harris) a po té tìlesné námaze bychom s chutí jedli a výteènì spali.
Harris na to øekl, že podle jeho mínìní by George nemìl dìlat nic takového, co by v nìm probouzelo ještì vìtší chu� spát, než jakou má v jednom kuse, jelikož to by už pro nìho bylo nebezpeèné. Nedovede si prý dobøe pøedstavit, jak by George dokázal prospat ještì víc èasu, než prospí teï, když pøece den má pouze ètyøiadvacet hodin, a to jak v létì tak v zimì. Ale kdyby to pøece jen dokázal, pak už by to prý bylo totéž, jako kdyby byl mrtvý, a tím by aspoò ušetøil za byt a za stravu.
Pak ale Harris dodal, že pøesto pøese všecko by mu øeka sedìla. Já sice nevím, jak by øeka mohla sedìt, ledaže by sedìla modelem, a ani potom mi není jasné, na èem by sedìla, ale mnì øeka sedìla taky, a tak jsme oba, Harris i já, øekli, že to je od George výborný nápad, a øekli jsme to tónem, z kterého byl dost jasnì znát náš údiv nad tím, že se z George najednou vyklubal èlovìk tak rozumný.
Jediný, komu ten návrh nepadl do noty, byl Montmorency. Jemu se ovšem øeka nikdy moc nezamlouvala, jemu opravdu ne.
"Copak vy, mládenci, vy si tam na své pøijdete," povídá, "vy máte øeku rádi, ale já ne. Co já tam budu dìlat? Scenérie, to pro mì není nic a kuøák nejsem. A když uvidím myš, tak mi nezastavíte; a když se mnì bude chtít spát, tak budete s lodí všelijak blbnout a shodíte mì do vody. Jestli se ptáte na moje mínìní, tak já to považuju za úplnou pitomost."
Ale byli jsme tøi proti jednomu, a tak byl ten návrh pøijat.

Rozvíjíme plány - Požitek z táboøení pod širým nebem za krásných nocí - Dto za deštivých nocí - Rozhodujeme se pro kompromis - Montmorency a první dojmy z nìho - Obavy, jestli není pøíliš dobrý pro tento svìt, obavy to, vzápìtí odsunuté jako neopodstatnìné - Jednání se odroèuje.

II

Vytáhli jsme mapy a rozvíjely plány.
Dohodli jsme se, že vyrazíme pøíští sobotu z Kongstonu. Harris a já tam pojedeme hned ráno a loï dopravíme do Chertsey a George, který se mùže utrhnout ze zamìstnání až odpoledne (chodí dennì od deseti do ètyø spát do jedné banky, dennì s výjimkou soboty, kdy ho vždycky probudí a vyšoupnou ven už ve dvì), se s námi sejde až tam.
Máme "táboøit pod širým nebem", nebo spát v hostincích?
George a já jsme hlasovali pro táboøení pod širým nebem. Øíkali jsme, že by to bylo takové romantické a nespoutané, takové skoro patriarchální.
Ze srdcí chladných, smutných mrakù zvolna vyprchává zlatá vzpomínka na zemøelé slunce. Ptáci už nezpívají, ztichli jako truchlící dìti a jen plaètivý køik vodní slípky a chraptivé vrzání chøástala polního èeøí posvátnou hrùzou strnulou tišinu nad vodním lùžkem, na nìmž umírající den dýchá z posledního.
Z potemnìlých lesù na obou bøezích se bezhluèným, plíživým krokem vynoøuje stradšidelná armáda noci, ty šedé stíny, které mají zahnat stále ještì otálející zadní voj svìtla; tichýma, neviditelnýma nohama postupují nad vlnící se trávou pøi øece a skrze vzdychající rákosí; a noc na chmurném trùnu rozkládá své èerné perutì nad hasnoucím svìtlem a ze svého pøízraèného paláce, ozáøeného sinalými hvìzdami, kraluje v øíši ticha.
A my zajíždíme s lodièkou do nìjaké poklidné zátoèinky, rozbíjíme tábor a vaøíme a jíme støídmou veèeøi. Pak si nacpáváme a zapalujeme statné dýmky a melodickým polohlasem rozpøádáme pøíjemný potlach; a do zámlk v našem hovoru nám øeka, dovádìjící kolem lodi, šplouchá podivuhodné starobylé zkazky a starobylá tajemství a tichounce zpívá tu starobylou dìtskou písnièku, kterou už zpívá tolik tisíc let - a kterou tolik tisíc let ještì zpívat bude, než jí vysokým vìkem ochraptí hlas -, tu písnièku, o níž si my, kteøí jsme se nauèili milovat na øece její promìnlivou tváø, my, kteøí tak èasto hledáme útoèištì na jejích pružných òadrech, myslíme, že jí rozumíme, i když bychom nedokázali vyprávìt pouhými slovy obsah toho, èemu nasloucháme.
A tak tam sedíme, nad lemem té øeky, a mìsíc, který ji má taky rád, sestupuje níž, aby jí dal bratrské políbení a objal ji svýma støíbrnýma pažema a pøitulil se k ní. A my se na ni dáváme, jak plyne, vìènì ševelící, vìènì rozezpívaná, na schùzku se svým králem, s moøem - až se naše hlasy ztratí v mlèení a až nám vyhasnou dýmky - až i my, mládenci tak všední, tak tuctoví, máme najednou neuvìøitelný pocit, že jsme plni myšlenek, napùl rozteskòujících, napùl rozjaøujících, a nechceme už a ani nepotøebujeme mluvit - až se zasmìjeme, vstaneme, vyklepáme z vyhaslých dýmek popel, øekneme si "dobrou noc" a ukolébáni šumìním vody a šelestìním stromù usneme pod velkolepými tichými hvìzdami a máme sen, že zemì je zase mladá - mladá a líbezná, jaká bývala, než jí staletí rozhoøèení a starostí zbrázdila sliènou tváø, než jí to milující slunce zestárlo nad høíchy a zpozdilostmi jejích dìtí - líbezná, jako by v tìch dávných dnech, kdy jako nezkušená matka nás, své dítky, živila z hlubokosti svých prsù - než nás svody nalíèené civilizace odlákaly z její schovívavé náruèe a než jsme se kvùli jedovatým posmìškùm a afektovanosti zaèali stydìt za ten prostý život, co jsme vedli u ní, a za ten prostý, ale dùstojný domov, v nìmž se lidstvo pøed tolika tisíciletími zrodilo.
"A co když bude pršet?" povídá Harris.
Harrise jakživi nièím nedojmete. V Harrisovi není kouska poetiènosti - ani ždibec divého prahnutí po nedosažitelnu. Harris jakživ "nepláèe, nevìda proè". Má-li Harris v oèích slzy, mùžete se vsadit, že buï zrovna snìdl syrovou cibuli, nebo si nakapal na kotletu pøíliš mnoho worcesterské omáèky.
Kdybyste s Harrisem stanuli v noci na moøském bøehu a zašeptali:
"Zmlkni! Což neslyšíš? To nemùže být nic jiného než moøské panny pìjící v hlubinách tìch zvlnìných vod. Èi to truchlící duše lkají žalozpìvy nad svými umrlými tìly, zachycenými ve spleti chaluh?"
Harris by vás vzal pod paží a øekl:
"Já ti povím, co to je, kamaráde. Leze na tebe rýma. Pojï hezky se mnou, já znám tadyhle za rohem podnièek, kde dostaneš nejlepší skotskou whisky, jakou jsi kdy ochutnal, a ta tì v cuku letu postaví na nohy."
Harris totiž vždycky ví o podnièku za rohem, kde èlovìk dostane nìco vynikajícího z oblasti nápojù. Jsem pøesvìdèen, že kdybyste Harrise potkali v ráji (za pøedpokladu, že jeho byste tam potkat mohli), hned by vás vítal slovy:
"To jsem rád, kamaráde, že jsi tady. Já tadyhle za rohem našel rozkošný podnièek, kde dostaneš nektar - no doopravdy prvotøídní."
V tom pøípadì, o nìmž je øeè, když totiž bìželo o to táboøení pod širým nebem, byl však Harrisùv praktický názor velmi vhodnou pøipomínkou. Táboøit pod širým nebem za deštivého poèasí, to není žádná radost.
Je veèer. Jste promoklí na kùži, v lodi je dobrých pìt centimetrù vody a všecky vaše vìci jsou vlhké. Spatøíte na bøehu místo, kde je o nìco málo míò kaluží než na ostatních místech, která jste ohledali, a tak pøistanete a vylovíte z lodi stan a dva z vás se ho pokoušejí postavit.
Je prosáklý vodou a tìžký a plácá sebou a hroutí se a lepí se vám na hlavu a šílenì vás rozèiluje. A pøitom nepøetržitì leje. Postavit stan, to je i za sucha dost obtížné; ale když prší, tak je to práce herkulovská. A ten druhý chlapík, místo aby vám pomáhal, si z vás oèividnì dìlá blázny. Sotva se vám podaøilo tu vaši stranu jakžtakž vypnout, on vám s ní ze svého konce cukne, a zas je všecko na draka.
"No tak! Co to vyvádíš?" voláte na nìj.
"Co ty to vyvádíš?" odpovídá on. "Pus� to!"
"Ty tam za to netahej! Vždy� ty se v tom vùbec nevyznáš, ty trumbero!" køièíte.
"Já se v tom vyznám," jeèí on. "Ty to tam máš pustit!"
"Povídám ti, že se v tom nevyznáš," øvete a nejradìji byste po nìm skoèil; škubnete lanem a vytáhnete mu ze zemì všecky kolíky.
"Ách, ten pitomec pitomá!" slyšíte ho cedit mezi zuby. A vzápìtí následuje prudké trhnutí - a vyletí kolíky na vaší stranì. Odložíte palici a vykroèíte kolem stanu, abyste tomu nemehlu povìdìl, co si o tom všem myslíte, ale souèasnì i on vykroèí, stejným smìrem jako vy, aby vám vyložil, jak on se na to dívá. A tak bìháte za sebou, poøád dokoleèka, a nadáváte si, až se stan sesuje na hromadu a vy se pøes jeho trosky kouknete jeden na druhého a oba jedním dechem rozhoøèenì zaøvete:
"Tady to máš! Co jsem ti øíkal?"
A tu váš tøetí kamarád, který zatím vybíral z lodi vodu a lil si ji do rukávù a posledních deset minut nepøetržitì klel, zaène být zvìdav, proè si u všech ïasù takhle hraèièkaøíte a proè jste ještì nepostavili ten zatracený stan.
Nakonec ho - tak èi onak - pøece jen postavíte a vynesete z lodi svéí vìci. Chtít si rozdìlat oheò z døíví, to by byl pokus naprosto beznadìjný, a tak si zapálíte lihový vaøiè a sesednete se kolem toho.
Pøevládající složkou veèeøe je deš�ová voda. Chléb, to je deš�ová voda ze dvou tøetin, nesmírnì bohaté na deš�ovou vodu jsou i taštièky se sekaným hovìzím, a máslo, džem, sùl a káva daly dohromady s deš�ovou vodou polévku.
Po veèeøi zjistíte, že máte vlhký tabák, a že si nemùžete zakouøit. Naštìstí máte s sebou láhev nápoje, který požit v náležitém množství rozveseluje a rozjaøuje, a ten ve vás natolik obnoví zájem o život, že vás pøimìje jít spat.
Naèež se vám zdá, že si vám zèistajasna sedl na prsa slon a souèasnì že vybuchla sopka a svrhla vás na dno moøe - i s tím slonem, který vám dál klidnì spí na prsou. Probudíte se a okamžitì pochopíte, že se vskutku stalo nìco strašlivého. V prvním okamžiku máte dojem, že nastal konec svìta; pak si uvìdomíte, že to se stát nemohlo, ale že se na vás vrhli zlodìji a vrahové nebo že vypukl požár, a toto mínìní vyjadøujete obvyklým zpùsobem. Pomoc však odnikud nepøichází a vy víte jen jedno: že po vás šlapou tisíce lidí a že se co nevidìt udusíte.
Nejste však zøejmì sám, kdo je na tom bledì. Slyšíte pøidušené výkøiky, ozývající se zpod vašeho lùžka. Rozhodnete se, že a� se dìje co se dìje, prodáte svùj život draho, a zaènete se zuøivì rvát, rozdávaje doprava i doleva rány a kopance a v jednom kuse pøitom divoce jeèíte, až koneènì nìkde nìco povolí a vy máte najednou hlavu na èetstvém vzduchu. Ve vzdálenosti asi pùl metru od sebe matnì rozeznáte nìjakého poloobleèeného halamu, který se vás chystá zavraždit, pøipravujete se na zápas na život a na smrt, ale vtom se vám v mozku rozbøeskne, že je to Jim.
"Á ták to jsi ty!" povídá, nebo� vás v tom okamžiku taky poznal.
"No!" odvìtíte a protíráte si oèi. "Co se stalo?"
"Ale ten zatracený stan se zøítil," povídá Jim. "Kde je Bill?"
Pak oba hlasitì hulákáte "Bille!" a pod vámi se zaène vzdouvat a zmítat pùda a z tìch zøícenin se ozývá ten pøiškrcený hlas, který jste už pøed chvilièkou slyšeli:
"Pøestaò se mi, ksakru, válet po hlavì!"
A ven se vyškrábe Bill, zablácený, pošlapaný lidský vrak, a zcela bezdùvodnì má útoènou náladu - zjevnì se domnívá, že to všechno jste udìlali jemu naschvál.
Ráno ani jednomu z vás tøí není valnì do øeèi, nebo� jste se v noci strašnì nachladili; kvùli každé malièkosti se hned hádáte a po celou snídani jeden na druhého sípavým chrapotem nadáváte.
Proto jsme se rozhodli, že venku budeme spát jen za pìkných nocí; a když bude pršet nebo když zatoužíme po zmìnì, pøespíme jako poøádní lidé v hotelu, v hostinci nebo v krèmì.
Montmorency pøivítal tento kompromis s velikým uspokojením. On si v romantické samotì nelibuje. On horuje pro místa hluèná; a je-li to tam kapánek obhroublé, tím víc se mu tam líbí. Kdybyste Montmorencyho vidìli, urèitì byste mìli dojem, že je to andílek, který z nìjakého èlovìèenstvu utajeného dùvodu byl seslán na zem v podobì malého foxteriéra. Montmorency má takový ten výraz, øíkající "Ach, ten svìt je tak zkažený a já bych si tolik pøál ho zlepšit a zušlechtit," takový ten výraz, jaký dovede vehnat slzy do oèí zbožných starých dam a pánù.
Když se ke mne pøistìhoval, aby žil na mé útraty, nevìøil jsem, žøe se mi podaøí uchovat ho pøi životì. Sedával jsem u nìho a pozoroval ho, jak leží na dece a vzhlíží ke mnì, a øíkával jsem si: "Ach jé, tenhle pejsek tady dlouho nebude. Toho mi jednou unesou v nebeské káøe k janým výšinám, nic jiného ho neèeká."
Ale když jsem pak zaplatil dobrého pùl tuctu kuøat, která roztrhal; když jsem ho vrèícího a rafajícího vyvlekl za zátylek ze sto ètrnácti poulièních rvaèek; když mi jedna rozbìsnìná ženská pøinesla ukázat mrtvou koèku a øíkala mi vrahu; když mì soused, co bydlí ob dùm, pohnal pøed soud, ponìvadž prý nechávám volnì pobíhat krvelaèného psa, který ho za chladné noci zahnal do jeho vlastní kùlny a pøes dvì hodiny mu nedovolil vystrèit ze dveøí nos; a když jsem se dovìdìl, že náš zahradník se vsadil, že Montmorendy zakousne ve stanovené dobì tolik a tolik krys, a vyhrál tøicet šilinkù, zaèal jsem vìøit, že ten mùj pejsánek bude pøece jen ponechán na svìtì o nìco déle.
Potloukat se kolem stájí, shromažïovat hordy tìch nejvykøièenìjších hafanù, jaké lze ve mìstì sehnat, pochodovat v jejich èele po perifériích a vodit je tam do bojù s dalšími vykøièenými hafany - task si Montmorency pøedstavuje "život". A proto, jak jsem prve poznamenal, schválil tak emfaticky ten návrh týkající se krèem, hostincù a hotelù.
Když jsme takto k spokojenosti všech nás ètyø rozøešili problém noclehù, zbývalo už pouze projednat, co všechno si vezmeme s sebou; i zahájili jsme o tom rozepøi, když tu Harris prohlásil, že on se už toho na jeden veèer naøeènil až dost, a navrhl, abychom si nìkam vyšli a rozjasnili tváøe; objevil prý kousek za námìstím podnièek, kde si mùžeme dát kapku irské, která stojí za ochutnání.
George øekl, že on žízeò má (co ho znám, tak jaktìživ neøekl, že žízeò nemá), a ježto já mìl takovou pøedtuchu, že trocha whisky, pìknì teplé, s pláteèkem citrónu, mi znaènì uleví v mé nevolnosti, byla debata za všeobecného souhlasu odroèena na pøíští veèer a celé shromáždìní si nasadilo klobouky a vyšlo z domu.

Dìláme pøípravy - Harrisova pracovní metoda - Jak postarší hlava rodiny vìší obraz - George má rozumnou pøipomínku - Požitek z koupele za èasného jitra - Opatøení pro pøípad, že by se loï pøevrhla.

III

A tak jsme se pøíští veèer opìt sešli, abychom prohovoøili a projednali své plány. Harris øekl:
"V první øadì se musíme dohodnout, co si vezmeme s sebou. Ty si vem kousek papíru, Jerome, a piš, ty Georgi, ty si vem k ruce katalog z toho obchodu se smíšeným zbožím a mnì nìkdo pùjète tužku a já potom sestavím seznam."
To je celý Harris - ochotnì vezme sám na sebe bíømì veškeré práce a vloží je na bedra tìch druhých.
Vždycky mi pøipomene chudáka strýce Podgera. V životì jste nevidìli takový blázinec po celém domì, jako když se mùj strýc Podger pustí do nìjaké práce. Od rámaøe pøijde obraz, stojí opøen o stìnu v jídelnì a èeká, až ho nìkdo povìsí. Teta Podgerová se zeptá, co s ním, a strýc Podger øekne:
"Á, to nechte na mnì. S tím si nikdo z vás nedìlejte starosti. To všechno zaøídím sám."
A sundá si sako a dá se do toho. Služku pošle koupit za šest pencí høebíkù, a vzápìtí za ní žene jednoho z podomkù, aby jí øekl, jak ty høebíky mají být dlouhé. A tak postupnì zamìstná a uvede v chod celý dùm.
"Ty jdi pro kladivo, Wille," volá, "a ty mi pøines pravítko, Tome; a pak budu potøebovat štafle a taky bych tu mìl mít nìjakou kuchyòskou stolièku; a Jime! ty skoè k panu Gogglesovi a øekni mu: ,Tatínek se dává pìknì porouèet a doufá, že s tou nohou to už máte lepší, a pùjèil byste mu laskavì libelu?' A ty tady zùstaò, Marie, nìkdo mnì bude muset posvítit. A až se vrátí to dìvèe, tak musí ještì dobìhnout pro kus poøádného špagátu. A Tome! - kde je Tom? - pojï sem, Tome, ty mi ten obraz podáš."
Potom obraz zvedne, upustí ho, obraz vyletí z rámu, strýc se snaží zachránit sklo a poøeže se; naèež poskakuje po pokoji a hledá svùj kapesník. Ale nemùže ten kapesník najít, protože ho má v kapse saka, které si sundal, a nemá ponìtí, kam si to sako dal, a tak celá domácnost musí nechat shánìní náøadí a dát se do shánìní strýcova saka, a strýc zatím tancuje po celém pokoji a kdekomu se plete pod nohy.
"Copak v celém baráku není ani jediná živá duše, která by vìdìla, kde to moje sako je? V životì jsem nevidìl takovou hromadu budižknièemù, na mou duši, že ne. Je vás šest! - a nejste s to najít sako, které jsem si sundal ani ne pøed pìti minutami! To vám teda øeknu, že ze všech..."
Zvedne se, zjistí, že si na tom saku sedìl, a køièí:
"No, teï už hledat nemusíte, už jsem to sako našel sám. Od vás tak chtít, abyste mi nìco našli! To bych to rovnou mohl chtít na naší koèce!"
A když se po pùlhodinì, vìnované obvazování strýcova prstu, sežene nové sklo a snesou se všechny nástroje a štafle a stolièka a svíèka, a celá rodina i se služkou a s posluhovaèkou stojí v pùlkruhu pøipravena pomáhat, strýc se znovu pustí do díla. Dva mu musejí držet stolièku, tøetí mu na ni pomùže vylézt a dává mu tam záchranu, ètvrtý mu podává høebík, pátý k nìmu zvedá kladivo a strýc sáhne po høebíku a upustí ho.
"No prosím," øekne dotèeným tónem, "a høebík je v tahu!"
A my musíme všichni na kolena a plazit se a hledat, zatímco on stojí na stolièce a remcá a pøeje si vìdìt, jestli ho tam míníme nechat stát celý veèer.
Høebík je koneènì na svìtì, ale strýc zase ztratil kladivo.
"Kde mám kladivo? Kam já jsem to kladivo dal? Kristepane! Èuèí vás na mì sedum a ani jeden z vás neví, kam jstem dal kladivo!"
Vypátráme kladivo, ale on zase najednou ne a ne najít na stìnì znamínko, kam se má zatlouci høebík, a my všichni musíme jeden po druhém vylézt k nìmu na stolièku a snažit se to jeho znamínko objevit. Každý je vidíme nìkde jinde a on nám postupnì všem vynadá, že jsme pitomci a a� radši slezeme dolù. A pak se chopí pravítka a stìnu pøemìøí a zjistí, že od rohu to má dìlat polovinu ze sedmdesáti sedmi centimetrù a devíti a pùl milimetru, a pokouší se to vypoèítat z hlavy, a to ho dožene div ne k nepøíèetnosti.
Pak se to i my pokoušíme vypoèítat z hlavy, každému vyjde nìco docela jiného a jeden druhému se pošklebujeme. Naèež ve všeobecné vøavì upadne v zapomenutí pùvodní èíslo a strýc Podger musí mìøit znova.
Tentokrát si na to vezme kus provázku a v kritickém okamžiku, když se z té své stolièky vyklání v pìtaètyøicetistupòovém úhlu do strany a snaží se dosáhnout bodu ležícího o sem a pùl centimetru dále, než kam vùbec mùže dosáhnout, provázek se mu vysmekne z prstù a ten blázen stará uklouzne a zøítí se na otevøené piáno, a tím, jak znenadání tøískne hlavou i tìlem do všech kláves souèasnì, vyloudí vskutku pìkný hudební efekt.
A teta Marie prohlásí, že nedovolí, aby dìti poslouchaly takové výrazy.
Posléze si strýc Podger znovu oznaèí pøíslušné místo, levou rukou na nì nasadí špièku høebíku a pravou rukou se chopí kladiva.
Hned prvním úderem si rozmaèká palec a s vøískotem upustí kladivo na prsty nìèí nohy.
Teta Marie vysloví mírným hlasem nadìji, že pøíštì jí snad strýc Podger zavèas oznámí, kdy zas bude zatloukat do zdi høebík, aby se mohla domluvit s matkou a strávila ten týden u ní.
"Ách, vy ženské! Vás všecko hned vyvede z míry!" odvìtí strýc Podger, sbíraje se na nohy. "To já, já tyhle drobné domácí práce dìlám rád."
A poté zahájí další pokus; pøi druhém úderu proletí høebík skrze celou omítku a pùlka kladiva za ním a strýc Podger naletí tak prudce na zeï, že si málem rozplácne nos.
I musíme opìt vyhledat pravítko a provázek a ve zdi vznikne nová díra; obraz visí až nìkdy k pùlnoci - znaènì nakøivo a nespolehlivì - stìna na metry kolem dokola vypadá, jako kdyby po ní byl nìkdo jezdil hrábìmi, a kdekdo je k smrti utahaný a umlácený - jen strýc Podger ne.
"No - a je to!" praví, tìžce sestoupí se stolièky na kuøí oko naší posluhovaèky a obhlíží spouš�, kterou natropil, s oèividnou pýchou. "A to prosím existujou lidi, kteøí by si na takovou malièkost nìkoho zjednali!"
A Harris, to já vím, bude zrovna taková, až bude starší. Však jsem mu to taky øekl. A prohlásil jsem, že nepøipustím, aby si sám nabral tolik tìžké práce.
"Ne, ne! Ty si vezmeš papír a tužku a ten katalog, George bude zapisovat a tu hlavní práci udìlám já."
První seznam, který jsme sestavili, jsme museli zahodit. Bylo nám jasné, že horním tokem Temže by neproplulo plavidlo tak velikánské, aby mohlo pobrat všechny vìci, které jsme uvedli jako nepostradatelné; a tak jsme ten seznam roztrhali a podívali jsme se jeden na druhého.
A George povídá:
"Poslouchejte, my na to jdeme úplnì špatnì. Nesmíme myslet na vìci, které s sebou mít chceme, ale jenom na vìci, které s sebou mít musíme."
Èas od èasu se George projeví docela rozumnì. Což èlovìka pøekvapí. A tomuhle øíkám pøímo moudrost, nejen s ohledem na ten tehdejší pøípad, ale i se zøetelem na celou naši plavbu po øece života. Kolik lidí si na tuhle cestu pøetíží loï, že se s nimi div nepotopí pod nákladem hloupostí, o nichž si leckdo myslí, že jsou pro zábavu a pohodlí na tom výletu nepostradatelné, které však ve skuteènosti nejsou nic jiného než bezúèelné haraburdí!
Až po vršek stìžnì pøecpou ten ubohý korábek skvostnými obleky a velikými domy; zbyteèným služebnictvem a davem nastrojených pøátel, kteøí o nì ani za mák nestojí a o které oni sami nestojí ani za máèek; nákladnými radovánkami, pøi nichž se nikdo nebaví, okázalostmi a obøadnostmi, konvencemi a pøedstíráním a hlavnì - a to jsou ty nejtìžší, nejnesmyslnìjší kusy toho haraburdí! - strachem, co si pomyslí soused, pøepychem, který se už pøejídá, zábavièkami, které už nudí, nicotnou parádou, pod níž - jako pod tou železnou korunou nasazovanou za dávných èasù zloèincùm - obolavìná hlava krvácí a klesá do bezvìdomí.
To je haraburdí, èlovìèe, samé haraburdí! Hoï to všecko pøes palubu! S tím je loï tak tìžká, že u vesel div neomdlíš. S tím je tak nemotorná, její øízení tì pøivádí do tolika nebezpeèí, že si ani na okamžik neoddychneš od úzkostí a starostí, ani na okamžik si nemùžeš odpoèinout v lenivém zasnìní - nemáš kdy se zahledìt na prchavé stíny, ve vánku lehce tìkající nad mìlèinami, na sluneèní paprsky, jiskøivì prosakující mezi vlnkami, na vznešené stromy na bøehu, shlížející na své vlastní podoby, na lesy, které jsou samá zeleò a samé zlato, na lekníny a stulíky, na zádumèivì se vlnící rákosí, na houštiny ostøice, na vstavaèe, na modré pomnìnky.
To haraburdí hoï pøes palubu, èlovìèe! A� loï tvého života je lehká, naložená jenom tím, co nutnì potøebuješ - domovem, kde jsi doopravdy doma, prostými radostmi, jedním nebo dvìma pøáteli, hodnými toho oznaèení, nìkým, koho mùžeš milovat a kdo mùže milovat tebe, koèkou, psem, dýmkou - nebo i dvìma -, dostateènou zásobou jídla a dostateènou zásobou šatstva - a o nìco víc než dostateènou zásobou pití; nebo� žízeò je vìc nebezpeèná.
Na takové lodi se ti pak bude snadnìji veslovat, ta se s tebou hned tak nepøevrhne, a když se pøevrhne, tak to nebude taková pohroma; dobrému, solidnímu zboží voda moc neuškodí. A budeš mít èas na pøemýšlení, zrovna tak jako na práci. Èas nalokat se sluneèního jasu života - èas zaposlouchat se do té eolské hudby, kterou boží vítr vyluzuje ze strun lidských srdcí kolem nás - èas...
Jé, moc se omlouvám. Doèista jsem zapomnìl.
No tak jsme ten seznam pøehráli na George, a on ho zaèal sepisovat.
"Stan si s sebou brát nebudeme," prohlásil, "opatøíme si na loï natahovací støechu. To bude o moc jednodušší a taky pohodlnìjší."
Ten nápad se nám zamlouval a byli jsme pro. Nevím, jestli jste to, o èem teï mluvím, už nìkdy vidìli. To pøeklenete loï železnými žebry, zahutými do obloukù, pøes nì napnete velikánskou plachtu, tu dole pøipevníte k obìma bokùm po celé jejich délce, a tím vlastnì loï promìnte v takový domeèek, kde je krásnì útulno, i když kapánek dusno. Jenomže všechno na svìtì má svou stinnou stránku, jak poznamenal ten chlapík, co mu umøela tchýnì, když na nìj pøišli, aby zaplatil útraty na její pohøeb.
George øekl, že v tom pøípadì musíme mít s sebou tøi deky, lampu, nìjaké mýdlo, kartáè a høeben (spoleèný), kartáèek na zuby (každý svùj), zubní pasty, holicí náèiní (to je, jako když se uèíte slovíèka na hodinu francouzšitny, viïte?) a dvì veliké osušky ke koupání. Èasto si všímám, jaké se dìlají gigantické pøípravy na koupání, když lidi jednou nìkam k øece, ale jak se potom, když tam jsou, moc nekoupou.
To je zrovna tak, jako když jedete k moøi. Já si pokaždé umiòuju - když o tom pøemýšlím ještì v Lonýdnì -, že si dennì ráno pøivstanu a pùjdu se namoèit do moøe ještì pøed snídaní, a vždycky si zbožnì zapakuju plavky a osušku. Kupuju si výhradnì èervené plavky. Èervené plavky se mi líbí nejvíc. Výteènì mi jdou k pleti. Ale když potom k tomu moøi pøijedu, tak mùj pocit, že tu èasnou ranní koupel tolik potøebuju, není už najednou tak výrazný, jako byl v Londýnì. Naopak, spíš mám pocit, že potøebuju zùstat do posledního okamžiku v posteli a pak rovnou sejít dolù ke snídani. Jednou nebo dvakrát ve mnì zvítìzí èest, vstanu pøed šestou, trochu se pøiobléknu, seberu plavky a ruèník a ponuøe doškobrtám k moøi. Ale rozkoš mi to nepùsobí žádnou. Zøejmì tam chovají zvláš� øezavý východní vítr, který mají nachystaný speciálnì pro mì, až se èasnì ráno pùjdu koupat; k té pøíležitosti taky seberou kdejaký trojhranný kámen, všechny položí hezky navrch, zašpièatí skaliska a ty špice zasypou trochou písku, abych je nevidìl, a navíc vezmou moøe a posunou je o tøi kilometry dál, takže musím, schoulený do svých vlastních zkøížených paží a drkotaje zimou, pøebrotit lán patnácticentometrové hloubky. A když koneènì dorazím k moøi, to moøe se chová neurvale a vyslovenì mì uráží.
Drapne mì obrovská vlna, složí si mì, že vypadám jako vsedì, a pak nejsurovìjší silou, jaké je schopna, se mnou práskne na skalisko, které tam dali schválnì kvùli mnì. A døív než staèím zaøvat "Au! Júúú!" a zjistit, co mám pryè, už je ta vlna zpátky a smýkne se mnou doprostøed oceánu. Zbìsile sebou plácám smìrem k pobøeží, pochybuju, že ještì nìkdy uvidím domov a pøátele, a vyèítám si, proè jsem nebyl hodnìjší na svou sestøièku v klukovských letech (když jsem já byl v klukovských letech, pochopitelnì, nikoli ona). A pøesnì v okamžiku, kdy jsem se vzdal veškeré nadsìje, vlna se dá náhle na ústup a nechá mì rozcabeného jako moøskou hvìzdici na mokrém písku; vyškrábu se na nohy, ohlédnu se s vidím, že jsem plaval o život v sotva pùlmetrové hloubce. Po jedné noze doskáèu na bøeh, obléknu se a dopotácím se domù, a tam musím pøedstírat, že se mi to líbilo.
I v tomto pøípadì jsme všichni vedli øeèi, jako kdybychom se chystali každé ráno si poøádnì zaplavat. Georte pravil, že není nad to, probudit se za èiperného rána v lodi a hned se ponoøit do prùhledné øeky. Harris pravil, že nic tak nezvýší chu� k jídlu, jako když si èlovìk pøed snídaní zaplave. U nìho prý to vždycky zvýší chu� k jídlu. Na to øekl George, že jestli po koupeli spoøádá Harris ještì víc jídla než obvykle, pak on, George, musí být ostøe proti tomu, aby se Harris koupal.
I tak to prý bude perná døina, táhnout proti proudu tolik jídla, aby to staèilo pro Harrise.
Já jsem však George pøimìl k zamyšlení, oè bude pro nás pøíjemnìjší mít v dodi Harrise èistého a svìžího, i kdybychom vážnì museli s sebou vzít o pár metrákù proviantu víc; a George musel to mé hledisko uznat a svou námitku proti Harrisovým koupelím vzal zpátky.
Posléze jsme se dohodli, že osušky si s sebou vezmeme tøi, aby jeden na druhého nemusel èekat.
Pokud šlo o vìci na sebe, mínil George, že nám úplnì postaèí dva flanelové obleky, protože ty si mùžeme sami vyprat v øece, až je ušpiníme. Ptali jsme se ho, jestli už nìkdy zkoušel vyprat v øece flanelový oblek, a Georte odvìtil, že on sám to sice nezkoušel, ale že zná pár mládencù, kteøí to zkusili, a že to prý byla hraèka. A já s Harrisem jsme si bláhovì mysleli, že George ví, o èem mluví, a že si tøi úctyhodní mladí muži bez vliveného postavení a bez jakýchkoli zkušeností s praním mohou vskutku kouskem mýdla vyprat vlastní košile a kalhoty v øece Temži.
Teprve ve dnech, které byly pøed námi, v dobì, kdy už bylo pøíliš pozdì, jsme se mìli dovìdìt, že George je nièemný podvodník, který o té vìci neví zøejmì vùbec nic. Kdybyste ty šaty byli vidìli, když jsme je - leè nepøedbíhejme, jak se to øíká v šestákových krvácích.
George nám rovnìž kladl na srdce, abychom si vzali dost rezervního spodního prádla a spoustu ponožek pro pøípad, že bychom se pøevrhli a potøebovali se pøevléknout; a taky spoustu kapesníkù, ty že se budou hodit jako utìrky, a kromì lehkých veslaøských støevícù ještì jedny vysoké botky z poøádné kùže, ty že taky budeme potøebovat, kdybychom se pøevrhli.

Otázka stravování - Námitky proti petroleji jako atmosféøe - Výhody sýra jako spolucestujícího - Vdaná žena opouští domov - Další opatøení pro pøípad, že bychom se pøevrhli - Jak balím já - Zavilost kartáèkù na zuby - Jak bylí George a Harris - Hrozné chování Montmorendyho - Ukládáme se ke spánku.

IV

Pak jsme vzali na pøetøes otázku stravování. George povídá:
"Zaèneme snídaní." (George je velice praktický.) "Tak tedy k snídani budeme potøebovat pánev," (Harris øekl, ta že je tìžko stravitelná; ale my jsme ho prostì vybídli, aby neblbnul, a George pokraèoval) "konvici na èaj, kotlík a lihový vaøiè."
"Jen ne petrolej!" dodal s významným pohledme George a Harris i já jsme pøikývli.
Jednou jsme si s sebou vzali vaøiè petrolejový, ale to "již nikdy více!" Ten týden jsme mìli dojem, jako bychom žili v krámì s petrolejem. Plechovka s tím petrolejem totiž tekla. A když odnìkud teèe petrolej, to si teda nepøejte. My jsme tu plechovku mìli v samé špici lodi, a ten petrolej tekl odtamtud až ke kormidlu a cestou se vsákl do celé lodi a do všeho, co v ní bylo, a natekl do øeky a prostoupil celou scenérii a zamoøil ovzduší. Nìkdy foukal západní petrolejový vítr, jindy východní petrolejový vítr; ale a� už pøicházel od snìhù Arktidy nebo se zrodil v nehostinné píseèné poušti, k nám vždycky doletìl stejnì prosycený vùní petroleje.
A náš petrolej tekl dál a ponièil i západy slunce; dokonce i mìsíèní paprsky urèitì už zavánìly petrolejem.
V Marlow jsme se mu pokusili utéci. Loï jsme nechali u mostu a pøes mìsto jsme se vydali pìšky, abychom tomu petroleji unikli; táhl se však za námi. Za chvilku ho bylo plné mìsto. Pustili jsme se pøes høbitov, ale tam zøejmì nebožtíky pochovávali v petroleji. I Hlavní tøída smrdìla petrolejem; divli jsme se, jak tam lidi dokážou bydlet. A tak jsme ušli kilometry a kilometry po silnici k Birminghamu; ale ani to nebylo nic platné, i ten venkov se koupal v petroleji.
Na konci tohohle výletu jsme se o pùlnoci všichni sešli na opuštìné pláni pod takovým olysalým dubem a zakleli jsme se strašlivou pøísahou (kleli jsme kvùli tomu neøádu samozøejmì celý týden, ale jenom tak normálnì, støedostavovsky, kdežto teï to byl úkon slavnostní) - zakleli jsme se tedy strašlivou pøísahou, že si už jakživi nevezmeme na loï petrolej.
Proto jsme i tentokrát dali pøednost lihu. Ono i s tím je to dost zlé. To máte denaturátovou sekanou a denaturátové peèivo. Jenomže denaturovaný líh, když ho tìlu poskytnete vìtší množství, je o nìco výživnìjší než petrolej.
Jako další pomùcky k snídani navrhoval George vejce a slaninu, což se dá lehce pøipravit, studená masa, èaj, chléb, máslo a džem. K obìdùm bychom si prý mohli brát studené peèínky se suchary, chléb s máslem a džemem - nikoli však sýr. Sýr, zrovna tak jako petrolej, se všude cpe do popøedí. Chce celou loï jenom pro sebe. Prolézá celým košem s jídlem a všemu ostatnímu v tom koši dává sýrovou pøíchu�. Tìžko uhodnete, jestli jíte jablkový závin nebo párek nebo jahody se šlehaèkou. Všecko to pøipomíná sýr. Sýr má totiž pøíliš mocný odér.
Vzpomínám si, jak jeden mùj pøítel zakoupil v Liverpoolu páreèek sýrù. Byly to výteèné sýry, vyzrále a uležené, s vùní o síle dvou set koní, na niž bylo možno vystavit záruku, že dostøelí do vzdálenosti ètyø a pùl kilometru a na vzdálenost dvou set metrù srazí k zemi èlovìka. Já byl tehdy taky v Liverpoolu a ten mùj pøítel se mne pøišel zeptat, jestli bych byl tak hodný a vzal mu ty sýry s sebou do Londýna, protože on se tam dostane až za den nebo dva, a myslí si, že ty sýry by se už nemìly déle skladovat.
"Ale milerád, kamaráde," odpovìdìl jsem, "milerád."
Zašel jsem pro ty sýry k nìmu a odvážel jsem je drožkou. Byla to taková rachotina na rozsypání, tažená dýchavièným námìsíèníkem s nohama do X, o nìmž se jeho majitel v okamžiku nadšení bìhem konverzace vyjádøil jako o koni. Sýry jsem položil na støechu kabiny a drožka se rozdrkotala tempem, které by sloužilo ke cti nejsvižnìjšímu dosud sestrojenému parnímu válci, a tak jsme jeli, vesele jako s umíráèkem, dokud jsme nezaboèili za roh. Tam vítr zanesl aróma sýrù pøímo k našemu komoni. To ho probudilo; zdìšenì zafrkal a vyrazil vpøed rychlostí pìti kilometrù za hodinu. Vítr stále vanul smìrem k nìmu, a než jsme dorazili na konec ulice, dostal už ze sebe rychlost témìø šestikilometrovou, takže invalidy a tìlnaté staré dámy nechával za sebou prostì v nedohlednu.
Pøed nádražím mìli co dìlat dva nosièi, aby spoleènì s koèím konì zastavili a udrželi na místì; a patrnì by se jim to vùbec nebylo podaøilo, kdyby jeden z nich nebyl mìl tolik duchapøítomnosti, že tomu splašenci zakryl kapesníkem nozdry a honem pøed ním zapálil kus balicího papíru.
Koupil jsme si jízdenku a hrdì jsem se svými sýry kráèel po nástupišti a lidé se pøede mnou uctivlì rozestupovali na obì strany. Vlak byl pøeplnìn a já se musel vecpat do oddìlení, kde už bylo sedm cestujících. Jakýsi nerudný starý pán protestoval, ale já jsem se tam pøece jen vecpal; sýry jsem dal nahoru do sítì, s vlídným pousmáním jsem se vtìsnal na lavici a prohodil jsem, že je dnes teplouèko. Za nìkolik okamžikù zaèal ten starý pán nervóznì poposedat.
"Je tu nìjak dusno," øekl.
"Pøímo k zalknutí," pøitakal jeho soused.
Pak oba zaèali èenichat, pøi tøetím zaèenichání uhodili høebík na hlavièku, zvedli se a bez dalších slov odešli. Pak vstala jakási korpulentní dáma, prohlásila, že takovéto týrání poèestné vdané ženy považuje prostì za hanebnost, sebrala kufr a osm balíkù a rovnìž odešla. Zbývající ètyøi cestující posedìli až do chvíle, kdy slavnostnì vypadající muž, sedící v koutì a obleèením a celkovým vzezøením vzbuzující dojem, že je pøíslušníkem kasty majitelù pohøebních ústavù, poznamenal, že mu to jaksi pøipomíná zesnulé batole; pak se ti tøi ostatní cestující pokusili, všichni souèasnì, vyrazit ze dveøí a vzájemnì se zranili.
Usmál jsem se na toho èerného pána a poznamenal jsem, že teï zøejmì budeme mít celé kupé pro sebe; a on se bodøe zasmál a øekl, že nìkteøí lidé nadìlají spousty cavykù kvùli úplným malièkostem. Ale jen jsme vyjeli, zaèala i na nìho padat podivná sklíèenost, a tak když jsme dorazili do Crewe, pozval jsem ho, aby se se mnou šel napít. Pøijal, probojovali jsme se tudíž k bufetu, a tam jsme ètvrt hodiny pokøikovali a dupali a mávali deštníky, naèež pøišla nìjaká sleèna a otázala se nás, jestli snad nìco nechceme.
"Co vy si dáte?" zeptal jsem se, obraceje se k svému pøíteli.
"Velký koòak, sleèno. A bez sodovky, prosím," odvìtil.
A když ho vypil, klidnì odešel a nastoupil do jiného vagónu, což mi pøipadalo nevychované.
Od Crewe jsem mìl celé kupé pro sebe, pøestože vlak byl stále pøeplnìn. Na každém nádraží, kde jsme zastavili, si lidé toho prázdného oddìlení všimli a hnali se k nìmu. "No vidíš, Marie! Pojï, tadyhle je místa dost." "Dobrá, Tome, nastoupíme sem," volali na sebe. A pøibìhli s tìžkými kufry a pøede dveømi se vždycky prali o to, kdo vleze dovnitø první. A pak vždycky jeden ty dveøe otevøel, vystoupil po schùdkách a vyvrávoral pozpátku do náruèe toho, co byl za ním. A tak vstupovali jeden po druhém každý zaèenichal a odpotácel se ven a vtìsnal se do jiného oddìlení nebo si doplatil na první tøídu.
Z eustonského nádraží jsem sýry dopravil do domu svého pøítele. Jeho žena, když vstoupila do pokoje, chvilièku èichala a pak øekla:
"Co to je? Nešetøete mì, povìzte mi rovnou to nejhorší."
"Sýry jsou to," odvìtil jsem. "Tom si je koupil v Liverpoolu a požádal mì, abych mu je sem zavezl."
A dodal jsem, že ona, jak doufám pochopí, že já jsem v tom nevinnì, a ona øekla, že tím je si jista, ale až se vrátí Tom, že si s ním pohovoøí.
Tom se musle v Liverpoolu zdržet déle, než oèekával, a když se ani tøetího dne ještì nevrátil domù, pøišla jeho žena ke mnì.
"Co Tom o tìch sýrech øíkal?" zeptala se.
Odvìtil jsem, že naøídil, aby byly uchovány nìkde ve vlhku a aby na nì nikdo nesahal.
"Nikoho ani nenapadne, aby na nì sahal," øekla. "Pøivonìl si k nim vùbec?"
Pravil jsem, že pravdìpodobnì ano, a dodal jsem, že mu na nich zøejmì nesmírnì záleželo.
"Takže myslíte, že by ho mrzelo," vyzvídala, "kdybych nìkomu dala zlatku, aby je nìkam odnesl a zakopal?"
Odpovìdìl jsem, že by se pravdìpodobnì už nikdy neusmál.
Tu dostala nápad. A øekla:
"A co kdybyste mu je vzal do opatrování vy? Dovolte, abych je poslala k vám."
"Madam," odvìtil jsem, "já osobnì mám vùni sýrù rád a na tok jak jsme s nimi tuhle cestoval z Liverpoolu, budu vždycky vzpomínat jako na š�astné zakonèení pøíjemné dovolené. Leè na tomto svìtì musíme brát ohled na ostatní. Dáma, pod jejíž støechou mám èest pøebývat, je vdova, a pokud je mi známo, patrnì též sirota. Ta dáma má mocný, øekl bych až výmluvný odpor k tomu, aby ji nìkdo, jak to ona sama formuluje, "dožíral". Pøítomnost sýrù vašeho manžela ve svém bytì by urèitì, to instinktivnì cítím, považovala za "dožírání". A o mnì se bohdá nikdy neøekne, že jsem dožíral vdovu a sirotu."
"No dobrá," øekla žena mého pøítele povstávajíc, "pak mohu øíci pouze tolik, že seberu dìti a budeme bydlet v hotelu, dokud ty sýry nìkdo nesní. Žít spoleènì s nimi pod jednou støechou, to prostì odmítám."
Dodržela slovo a domácnost pøenechala v péèi své posluhovaèky, která na otázku, jestli ten zápach pøežije, odpovìdìla "Jakej zápach?" a která, když ji pøivedli až tìsnì k tìm sýrùm a øekli jí, aby si k nim poøádnì pøièichla, prohlásila, že rozeznává slabounkou vùni melounù. Z toho bylo možno usoudit, že této ženì ovzduší bytu nijak zvláš� neublíží, a byla tam tedy ponechána.
Úèet za hotel èinil patnáct guinejí, a když mùj pøítel spoèítal všechno dohromady, zjistil, že jeho ty sýry pøišly na osm a pùl šilinku za pùl kila. Pravil, že s nesmírnou chutí sní kousek sýra, tohle že je však nad jeho prostøedky. A tak se rozhodl, že se tìch dvou sýrù zbaví, a hodil je do jednoho prùplavu u dokù; ale musle je zase vylovit, ježto chlapi z nákladních bárek si stìžovali; prý jim z nich bylo na omdlení. Potom je jedné temné noci odnesl na místní høbitov a nechal je tam v márnici. Ale pøišel na nì ohledaè mrtvol a ztropil pekelný randál.
Køièel, že to je úklad, jehož cílem je vzkøísit mrtvoly a jeho tak pøipravit o živobytí.
Nakonec se mùj pøítel tìch sýrù zbavil tím, že je odvezl do jednoho pøímožského mìsta a tam je zakopal na pobøeží. A tím tomu místu zajistil znaènou proslulost. Návštìvníci se najednou zaèali divit, proè si už døív nepovšimli, jak silný je tam vzuch, a ještì øadu let potom se tam houfnì hrnuli souchotináøi a vùbec lidé slabí na prsa.
A proto jsem i já, aèkoli sýry velice rád, dal Georgeovi za pravdu, když je odmítl vzít s sebou.
"Taky si odpustíme odpolední svaèinu," dodal George (naèež Harris protáhl oblièej), "ale zato si pravidelnì v sedm dáme dennì poøádnou, vydatnou baštu - prostì svaèinu, veèeøi a sousto na noc v jednom."
Harris hned vypadal veseleji. George navrhoval masové a jableèné záviny, šunku, studené peèínky, rajèata a hlávkový a okurkový salát a ovoce. K pití jsme si s sebou brali jakousi bájeènou lepkavou míchanici podle Harrisova receptu, které, když se rozøedí vodou, se dá øíkat limonáda, spousty èaje a láhev whisky, pro pøípad, jak pravil George, že bychom se pøevrhli.
Podle mého názoru se George k té pøedstavì, že se mùžeme pøevrhnout, vracel zbyteènì èasto. To pøece nebyl ten pravý duch, jaký mìl vládnout našim cestovním pøípravám.
Ale že jsme s sebou mìli tu whisky, to jsem dodnes rád.
Pivo ani víno jsme si nebrali. To není dobré na øeku. Pak jste ospalí a máte tìžké nohy. Takhle naveèer, když se jen tak poflakujete po mìstì a koukáte po holkách, to je nìjaká ta sklenièka na místì; ale když vám na hlavu praží slunce a èeká vás tvrdá døina, tak nepijte.
Sepisovali jsme seznam všeho, co se má vzít, a byl z toho seznam hezky dlouhý, než jsme se toho veèera rozešli. Nazítøí, to byl pátek, jsme to všechno nanosili ke mnì a veèer jsme se sešli, abychom to zapakovali. Na šatstvo jsme mìli obrovský kožený kufr a na poživatiny a kuchaøské náèiní dva koše. Stùl jsme odstrèili k oknu, všecky ty vìci jsme snesli na jednu hromadu doprostøed pokoje, sedli jsme si kolem té hromady a dívali se na ni.
Já jsem øekl, že to zapakuju sám.
Na to, jak umím pakovat, jsem dost pyšný. Pakování je jedna z tìch mnoha vìcí, v nichž se vyznám líp než kterýkoli žijící èlovìk. (Nìkdy mì samotného pøekvapí, jak mnoho tìch vìcí je.) Dùtklivì jsem George i Harrise na tuto skuteènost upozornil a radil jsem jim, aby to všechno nechali na mnì. Skoèili na ten návrh s ochotou, která se mi hned nìjak nezamlouvala. George si nacpal dýmku a rozvalil se v lenošce a Harris si dal nohy na stùl a zapálil si doutník.
Ttakhle jsem to ovšem nemínil. Pøedstavoval jsem si to - samozøejmì - tak, že já budu pøi té práci vrchním dohlížitelem a Harris a George že se budou podle mých direktiv motat sem a tam a já že je každou chvíli odstrèím s takovým tím "Jdi ty...!" nebo "Pus�, já to udìlám sám," nebo "No prosím, vždy� to není nic tìžkého!" - prostì že je budu tak øíkajíc uèit. Že si to vyložili tak, jak si to vyložili, to mì popudilo. Nic mì totiž tolik nepopudí, jako když si ti druzí jenom sedí a nic nedìlají, zatímco já pracuju.
Jednou jsem bydlel s èlovìkem, který mì tímhle zpùsobem dohánìl skoro k šílenství. Vždycky když jsem nìco dìlal, on se povaloval na pohovce a koukal na mì; celé hodiny mì vydržel sledovat oèima, a� jsem se v tom pokoji kamkoli pohnul. Øíkal, že mu dìlá úžasnì dobøe, když se mùže dívat, jak pilnì markýruju práci. Prý mu to dokazuje, že život není jen jalové snìní, urèené k prozevlování a prozívání, ale vznešené poslání, plné povinností a tvrdé práce. Èasto už prý si kladl otázku, jak mohl vùbec existovat, než se seznámil se mnou, když nemìl nikoho, koho by mohl pozorovat pøi práci.
Tak takovýhle já nejsem. Já nevydržím klidnì sedìt, když vidím, jak se nìkdo jiný otrocky lopotí. To musím vstát a dozírat na nìj, obcházet ho s rukama v kapsách a radit mu, jak na to. To dìlá ta moje èinorodá povaha. Tomu se prostì neubráním.
Pøesto jsem neøekl ani slovo a dal jsem se do toho pakování. Dalo to víc práce, než jsem pøedpokládal, ale posléze jsem byl hotov s kufrem, sedl jsem si na nìj a stáhl jsem ho øemeny.
"A co boty? Ty tam nedáš?" zeptal se Harris.
Rozhlédl jsem se a zjistil, že na boty jsem zapomnìl. To je celý Harris. Ani necekne samozøejmì, dokud kufr nezavøu a nestáhnu ho øemeny. A George se smál - tím svým popuzujícím, bezdùvodným, pøiblblým chechotem, pøi kterém mu huba div nevyletí z pantù a který mì pokaždé rozzuøí.
Otevøel jsem kufr a pøibalil boty; a potom, právì když jsem se chystal kufr zase zavøít, napadla mì strašlivá myšlenka. Dal jsem tam svùj kartáèek na zuby? Nevím, èím to je, ale já vážnì nikdy nevím, jestli jsem si dal do kufru kartáèek na zuby.
Mùj kartáèek na zuby, to je vìc, která mì pøi každém cestování v jednom kuse straší a promìòuje mi život v peklo. V noci se mi zdá, že jsem si ho nezapakoval, probudím se zborcen studeným potem, vyskoèím z postele a sháním se po kartáèku. A ráno ho zapakuju døív, než si vyèistím zuby, takže ho zase musím vypakovat, a vždycky ho najdu, až když vytahám z kufru všecko ostatní; pak musím zapakovat znova a na kartáèek zapomenu a v posledním okamžiku pro nìj pádím nahoru a na nádraží ho vezu v kapse, zabalený do kapesníku.
I teï jsem samozøejmì musel všecko do poslední mrtì zase vypakovat, ale kartáèek, samozøejmì, ne a ne najít. Celý obsah kufru jsem vyházel a tak dùkladnì zpøeházel, že to u mne vypadalo pøibližnì jako pøed stvoøením svìta, když ještì vládl chaos. Georgeùv a Harrisùv kartáèek jsem mìl v ruce, samozøejmì! aspoò osmnáctkrát, ale ten svùj jsem nenašel. Tak jsem všecky ty vìci házel zpátky do kufru, jednu po druhé, každou jsem zvedl a protøepal. A ten kartáèek jsem našel v jedné botì. A pakoval jsem znova.
Když jsem s tím byl hotov, zeptal se George, jestli je tam mýdlo. Øekl jsem mu, na tom že mi pendrek záleží, jestli tam je nebo není mýdlo, kufr jsem zabouchl a stáhl øemeny a zjistil jsem, že jsem si do nìho dal pytlík s tabákem a musel jsem ho nanovo otevøít. Definitvnì byl zavøen v 10,05 a ještì zbývalo zapakovat koše. Harris poznamenal, že budeme chtít vyrazit už za necelých dvanáct hodin, a že by tedy snad bylo lepší, kdyby si to ostatní vzal na starost on s Georgem; s tím jsem souhlasil, posadil jsem se a do práce se dali oni.
Zaèali s veselou myslí oèividnì v úmyslu pøedvést mi, jak se to dìlá. Já se zdržel poznámek; prostì jsem èekal. Až milého George povìsí, nejhorším pakovaèem na tomto svìtì bude Harris. Díval jsem se na ty stohy talíøù a šálkù a konvic a lahví a sklenic a konzerv a vaøièù a peèiva a rajèat, atd., a tušil jsem, že brzy to bude vzrušující.
A bylo. Zahájili to tím, že rozbili jeden šálek. To bylo první, co udìlali. A udìlali to jenom proto, aby ukázali, co všechno by udìlat dovedli, a aby vzbudili zájem.
Pak Harris postavil sklenici s jahodovým džemem rovnou na jedno rajèe a rozmaèkal je, takže je museli z koše vybírat lžièkou.
Pak pøišel na øadu George, a ten dupl na máslo. Já nic neøekl, ale pøistoupil jsem blíž, sedl si na kraj stolu a pozoroval je. To je popouzelo mnohem víc než všechno, co bych byl mohl øíci. To jsem vycítil. Byli ze mne nervózní a rozèilení, na všecko šlapali, všecko, co vzali do ruky, hned nìkam zašantroèili, a když to pak potøebovali, tak to nemohli najít; a nákyp dali do koše na dno a tìžké pøedmìty navrch, takže z nákypu udìlali kaši.
Sùl, tu rozsypali prostì do všeho - a to máslo? V životì jsem si nedovedl pøedstavit, že by se dva chlapi dovedli tolik vydovádìt s kouskem másla za jeden šilink a dvì pence. Když si je George odlepil z pantofle, chtìli je nacpat do konvièky na mléko. Tam samozøejmì nešlo, a to, co tam z nìho pøece jen šlo, to zase nešlo ven. Nakonec je kupodivu vyškrábali a odložili je na židli, a tam si na nì sedl Harris a máslo se k nìmu pøilíplo a oba šmejdili po celém pokoji a pátrali, kam se podìlo.
"Já bych pøísahal, že jsem ho dal tuhle na židli," pravil George, zíraje na prázdné sedadlo.
"No jo, já sám jsem vidìl, jak ho tam dáváš, to není ani minuta," pøikyvoval Harris.
A znova se vydali na obhlídku celého pokoje a znova se sešli uprostøed a civìli jeden na druhého.
"To teda je ta nejfantastiètìjší vìc, jakou jsem kdy zažil," prohlásil George.
"Úplná záhada!" dodal Harris.
Pak se najednou George octl Harrisovi za zády a to máslo uvidìl.
"Prosím tì, vždy� jeho celou tu dobu máš tadyhle!" zvolal rozhoøèenì.
"Kde?" zaøval Harris a zaèal se toèit dokoleèka.
"Copak ty nedovedeš chvilièku klidnì postát?" hømìl George, lítaje za ním.
Nakonec to máslo seškrábali a nandali je do èajové konvice.
Všeho toho se, pøirozenì, zúèastnil i Montmorency. Montmorencyho životní ctižádostí je totiž plést se lidem pod nohy a provokovat je k nadávkám. Když se mu podaøí vklouznout nìkam, kde je obzvláš� nežádoucí, kde pøíšernì pøekáží, kde lidi rozzuøí do té míry, že po nìm házejí vším, co je po ruce, pak teprve má pocit, že nepromarnil den.
Jeho nejvyšší metou a touhou je docílit, aby se pøes nìj nìkdo pøerazil a pak ho nepøetržitì po celou hodinu proklínal; to když se mu povede, pak je jeho domýšlivost naprosto nesnesitelná.
A tak se vždycky bìžel posadit na to, co George a Harris chtìli zrovna zapakovat, a øídil se utkvìlou pøedstavou, že kdykoli ti dva vztahujou po nìèem ruku, vztahujou ji po jeho studeném, vlhkém èumáku. Tlapky strkal do džemù, sápal se na lžièky a pak si zaèal hrát, že citróny jsou myši, skoèil do jednoho koše a tøi ty myši zakousl, døív než se Harrisovi podažilo uzemnit ho železnou pánví.
Harris tvrdil, že já jsem ho k tomu všemu podnìcoval. Nikoli, nepodnìcoval jsem ho. Takový pes žádné podnìcování nepotøebuje. Aby takhle janèil, k tomu ho podnìcuje vrozený prvotní høích, s kterým už pøišel na svìt.
Pakování skonèilo ve 12.50. Harris sedìl na tom vìtším koši a vyslovil nadìji, že v nìm nic nebude rozbité. A George øekl, že jestli v nìm nìco rozbité bude, tak to je rozbité už teï, a tato úvaha ho zjevnì uklidnila. A dodal, že je zralý pro postel. Harris mìl té noci spát u nás, a tak jsme šli všichni nahoru do ložnice.
Házeli jsme šilinkem, kdo s kým bude sdílet lože, a Harrisovi vyšlo, že má spát se mnou.
"Chceš spát radši u zdi nebo dál ode zdi?" zeptal se mne.
Odpovìdìl jsem, to že je mi jedno, jen když to bude v posteli.
A Harris øekl, že to je fousaté.
"A kdy vás mám vzbudit, mládenci?" tázal se George.
Haris øekl: "V sedm."
A já øekl "Ne - v šest!", protože jsem ještì chtìl napsat pár dopisù.
Kvùli tomu jsme se já a Harris chvilku hádali, ale nakonec jsme si vyšli na pùl cesty vstøíc a dohodli jsme se na pùl sedmé.
"Vzbuï nás v šest tøicet, Georgi," øekli jsme.
George nám na to neodpovìdìl, a když jsme k nìmu pøistoupili, zjistili jsme, že už spí; a tak jsme mu k posteli postavili vanièku s vodou, aby do ní skoèil, až bude ráno vstávat, a šli jsme taky spat.

Paní P. nás burcuje - Ospalec George - Švindl s pøedpovídáním poèasí - Naše zavazadla - Malý zpustlík - Sbìh lidí kolem nás - Vznešenì odjíždíme na nádraží Waterloo - Nevìdomost personálu Jihozápadní dráhy, pokud jde o vlaky - Jsme na vodì, na vodì v otevøené lodi.

V

Ale byla to paní Poppetsová, kdo mì ráno vzbudil.
"Jestlipak víte, pane, že už je skoro devìt hodin?" volala.
"Devìt èeho?" vykøikl jsem, vyskakuje z postele.
"Devìt hodin," odvìtila skrze klíèovou dírku. "Øíkám si, že jste asi zaspali."
Vzbudil jsem Harrise a øekl jsem mu, co se stalo.
"Já myslel, že tys chtìl vstávat v šest," pravil Harris.
"Taky že chtìl," odpovìdìl jsem. "Proè jsi mì nevzbudil?"
"Jak jsem tì mohl vzbudit, když jsi ty nevzbudil mì," odsekl. "A teï se už stejnì nedostaneme na vodu døív než nìkdy po dvanácté. Tak nechápu, proè vùbec lezeš z postele."
"Ty buï rád, že z ní lezu," odvìtil jsem. "Kdybych tì neprobudil, tak tu budeš takhle ležet celých tìch ètrnáct dní."
Tímto tónem jsme na sebe òafali už pìt minut, když nás pøerušilo vyzývavé chrápání Georgeovo. Tím jsme si poprvé od okamžiku, kdy jsme byli vyburcováni ze spánku, uvìdomili jeho existenci. A on si tam ležel - ten chlap, který chtìl vìdìt, v kolik hodin nás má vzbudit - na zádech, s hubou dokoøán a s koleny nahoru.
Nevím, èím to je, to na mou duši nevím, ale pohled na nìkoho jiného, jak si spí v posteli, zatímco já jsem na nohou, mì vždycky rozzuøí. To na mì pùsobí pøímo otøesnì, když musím pøihlížet, jak nìkdo dokáže drahocenné hodiny života - ty okamžiky k nezaplacení, které se mu nikdy nenavrátí - promaròovat jako nìjaké hovado jen a jen spánkem.
No prosím! - a takhle tam George v odporném lenošení zahazoval ten neocenitelný dar èasu; cenný život, z jehož každé vteøiny bude jednou muset skládat poèet, mu ubíhal nevyužit. Mohl se cpát slaninou s vejci, poš�uchovat psa nebo koketovat s naší služtièkou, místo aby se takto povaloval, zapadlý do duchamorného nevìdomí.
To bylo strašlivé pomyšlení. A zasáhlo zøejmì Harrise i mne souèasnì. Rozhodli jsme se, že ho zachráníme, a pro toto ušlechilé pøedsevzetí jsme rázem zapomnìli i na svou vlastní rozepøi. Vrhli jsme se k Georgeovi, servali s nìho deku, Harris mu jednu pøišil pantoflem a já mu zaøval do ucha a George se probudil.
"Cosedìé?" pravil a posadil se.
"Vstávej, ty kládo jedna slabomyslná!" zaburácel Harris. "Je ètvrt na deset!"
"Co?" zavøeštìl George a vyskoèil z postele do vanièky. - "Kdo to sem ksakru postavil?"
Øekli jsme mu, že musel poøádnì zblbnout, když už nevidí ani vanièku.
Dooblékli jsme se, a když došlo na koneènou úpravu zevnìjšku, vzpomnìli jsme si, že jsme si už zapakovali kartáèky na zuby, kartáè na vlasy a høeben (ten mùj kartáèek na zuby, to bude jednou moje smrt, to já vím), a museli jsme jít dolù všecko to z kufru vylovit. A když jsme to koneènì dokázali, chtìl George holicí náèiní. Øekli jsme mu, že dneska se musí objeít bez holení, jelikož kvùli nìmu ani kvùli komukoli jinému už ten kufr pøepakovávat nebudeme.
"Mìjte rozum," povídá. "Copak mùžu jít do banky takhle?"
To nespornì byla vùèi celé bankovní ètvrti surovost, co nám však bylo do útrap lidstva? Bankovní ètvr�, jak to svým bìžným drsným zpùsobem vyjádøil Harris, to bude muset spolknout.
Sešli jsme dolù k snídani. Montmorendy si pozval dva jiné psy, aby se s ním pøišli rozlouèit, a ti si zrovna krátili èas tím, že se rvali pøed domovními dveømi. Uklidnili jsme je deštníkem a zasedli jsme ke kotletám a studenému hovìzímu.
"Poøádnì se nasnídat, to je vìc velice dùležitá," pravil Harris a zaèal s dvìma kotletami; ty je prý nutno jíst, dokud jsou teplé, hovìzí, to prý poèká.
George se zmocnil novin a pøedèítal nám zprávy o neštìstích na øece a pøedpovìï poèasí, kterážto pøedpovìï prorokovala "zamraèeno, chladno, promìnlivo až deštivo," (prostì ještì pøíšernìjší poèasí, než bývá obvykle), "obèasné místní bouøky, východní vítr, celková deprese nad hrabstvími støední Anglie (Londýn a Kanál); barometr klesá."
Já si pøece jen myslím, že ze všech tìch pitomých, popuzujících šaškáren, jimiž jsme sužováni, jde tenhle podvod s "pøedpovídáním poèasí" na nervy nejvíc. Vždycky "pøedpovídá" pøesnì to, co bylo vèera nebo pøedevèírem, a pøesnì opak toho, co se chystá dnes.
Vzpomínám si, jak jsme si jednou na sklonku podzimu úplnì zkazili dovolenou tím, že jsme se øídili povìtrnostními zprávami v místních novinách. "Dnes jest oèekávati vydatné pøeháòky a bouøky," stálo tam tøeba v pondìlí, a tak jsme se vzdali plánovaného pikniku v pøírodì a celý den jsme trèeli doma a èekali, kdy zaène pršet. Kolem našeho dou proudili výletníci, v koèárech i omnibusech, všichni v té nejlepší, nejveselejší náladì nebo� svítilo sluníèko a nikde nebylo vidìt mráèek.
"Á jé," øíkali jsme si, koukajíce na nì z okna, "ti pøijedou domù promoèení!"
Chichtali jsme se pøi pomyšlení, jak zmoknou, odstoupili jsme od okna, prohrábli oheò a vzali si knížky a pøerovnávali sbíreèku moøských chaluh a mušlièek. K poledni, když jsme div nepadli horkem, jak nám do pokoje pražilo slunce, jsme si kladli otázku, kdy asi spustí ty prudké pøeháòky a obèasné bouøky.
"Všecko to pøijde odpoledne, uvidíte," øíkali jsme si. "A ti tak promoknou, ti lidé, to bude taková legrace!"
V jednu hodinu se nás naše domácí pøišla zeptat, jestli nepùjdeme ven, když je tak pøekrásný den.
"Kdepak, kdepak," odvìtili jsme s mazaným uchichtnutím. "My promoknout nechceme. Kdepak."
A když se odpoledne chýlilo ke konci a poøád to ještì nevypadalo na déš�, snažili jsme se zvednout si náladu pøedstavou, že to spadne zèistajasna, až lidi už budou na cestì domù a nebudou se mít kam schovat, takže na nich nezùstane suchá ani nitka. Leè nespadla ani kapièka a celý den se vydaøil a pøišla po nìm líbezná noc.
Nazítøí jsme si pøeèetli, že bude "suché, pìkné, ustalující se poèasí, znaèné horko"; vzali jsme si na sebe své nejlehèí hadøíky a vyrazili jsme do pøírody a za pùl hodiny se pøihnal hustý liják, zvedl se hnusnì studený vítr a to obojí trvalo bez ustání celý den a my jsme se vrátili domù s rýmou a s revmatismem v celém tìle a hned jsme museli do postelí.
Poèasí, to je prostì nìco, naè vùbec nestaèím. Jaktìživ se v nìm nevyznám. A barometr je k nièemu; to je zrovna taková šalba jako ty novináøské pøedpovìdi.
Jeden visel v jistém oxfordském hotelu, kde jsem byl ubytován loni na jaøe, a když jsem tam pøišel, tak ukazoval na "ustálenì pìknì". A venku pršelo, jen se lilo; celý den; nedovedl jsem si to vysvìtlit. Za�ukal jsem na ten barometr a ruèièka poskoèila a ukázala na "velmi sucho". Zrovna šel kolem kluk, co tam èistil boty, zastavil se u mì a povídá, že to asi znamená, jak bude zítra. Já spíš soudil, že to ukazuje, jak bylo pøedminulý týden, ale ten kluk povídá, to že asi ne.
Pøíští ráno jsem na ten barometr za�ukal znova a ruèièka vyletìla ještì výš a venku cedilo jako snad nikdy. Ve støedu jsem do nìj šel š�ouchnut zase a ruèièka bìžela pøes "ustálenì pìknì", "velmi sucho" a "vedro", až se zarazila o takový ten èudlík a dál už nemohla. Dìlala, co mohla, ale ten aparát byl sestrojen tak, že dùraznìji už pìkné poèasí prorokovat nemohl, to už by se byl pochroumal. Ruèièka oèividnì chtìla bìžet dál a udìlat prognózu na katastrofální sucha a vypaøení všeho vodstva a sluneèní úžehy a píseèné vichøice a podobné vìci, ale ten èudlík jí v tom zabránil, takže se musela spokojit s tím, že ukázala na to prosté, obyèejné "vedro".
A venku zatím vytrvale lilo jako z konve a níže položená èást mìsta byla pod vodou, nebo� se rozvodnila øeka.
Èistiè obuvi vidìl v chování barometru zjevný pøíslib, že nìkdy pozdìji se nám nádherné poèasí udrží po velmi dlouhou dobu, a nahlas mi pøeèetl veršovánku vytištìnou nad tím orákulem, nìco jako:

Dlouho slibované trvá dlouze;
narychlo oznámené pøeletí pouze.

Toho léta se pìkné poèasí nedostavilo vùbec. Poèítám, že ten pøístroj se zmiòoval až o jaru pøíštího roku.
Pak jsou ty nové barometry, ty dlouhé, jako tyèky. Z tìch už jsem teda úplný jelen. Tam se na jedné stranì ukazuje stav v deset hodin dopoledne vèera a na druhé stranì stav v deset hodin dopoledne dnes; jenže pøivstat si tak, abyste to šel kontrolovat zrovna v deset, se èlovìku nepodaøí, to dá rozum. Klesá a stoupá to tam na déš� nebo na pìknì, na silný vítr nebo na slabý vítr, na jednom konci je MIN a na druhém MAX (nemám ponìtí, který Max to má být), a když na to za�ukáte, tak vám to vùbec neodpoví. A ještì si to musíte pøepoèítat na pøíslušnou výšku nad moøem a pøevést na Fahrenheita, a já ani potom nevím, co mì vlastnì èeká.
Ale kdo vlastnì touží po tom, aby se mu pøedpovídalo poèasí? Když ten neèas pøijde, tak je to protivné až dost, a aspoò jsme z toho nemìli mizernou náladu už napøed. Prorok, jakého máme rádi, to je ten staøeèek, který se toho obzvláš� ponurého rána, kdy si obzvláš� vroucnì pøejeme, aby byl krásný den, rozhlédne obzvláš� znaleckým zrakem po obzoru a øekne:
"Ale kdepák, pane, já poèítám, že se to vybere. To se urèitì protrhá, pane."
"Ten se v tom hlot vyzná," øíkáme si, popøejeme mu dobré jitro a vyrážíme. "Ohromná vìc, jak tomu tihle staroušci rozumìjí."
A poci�ujeme k tomu èlovìku náklonnost, kterou nikterak neoslabí fakt, že se to nevybralo a že celý den nepøetržitì leje.
"Inu," myslíme si, "aspoò se snažil."
Zatímco vùèi èlovìku, který nám prorokoval špatné poèasí, chováme jen myšlenky trpké a pomstychtivé.
"Vybere se to, co myslíte?" voláme bodøe, když jdeme kolem nìho.
"Ne ne, pane. Dneska to bohužel celej den nebude stát za nic," kroutí hlavou ten èlovìk.
"Dìdek jeden pitomá!" bruèíme. Co ten o tom mùže vìdìt?" A když na jeho zlovìstnou pøedtuchu dojde, vracíme se s pocity ještì vìtší zloby vùèi nìmu a s takovým mlhavým dojmem, že to nìjak spískal on.
Toho dotyèného rána bylo pøíliš jasno a sluneèno, aby nás George mohl nìjak znepokojit, když nám tónem, pøi nìmž mìla stydnout krev, pøedèítal, jak "barometr klesá", jak "atmosférické proruchy postupují nad jižní Evropou šikmo k severu," a jak se "pøibližuje oblast nízkého tlaku". Když tedy zjistil, že nás nemùže uvrhnout v zoufalství a že zbyteènì maøí èas, šlohnul mi cigaretu, kteru jsem si zrovna peèlivì ukroutil, a šel do banky.
Harris a já jsme dojedli to málo, co George nechal na stole, a pak jsme vyvlekli pøed dùm svá zavazadla a vyhlíželi jsme drožku.
Tìch zavazadel bylo dost, když jsme je snesli na jednu hromadu. Mìli jsme ten veliký kufr a jeden menší kuføík, pøíruèní, a ty dva koše a velikánskou roli dek a asi tak ètvero nebo patero svrchníkù a pršákù a nìkolik deštníkù a pak meloun, který mìl jednu tašku jenom pro sebe, protože ho byl takový kus, že se nikam jinam nevešel, a ještì pár kilo hroznù v další tašce a takové japonské papírové paraple a pánev, která byla tak dlouhá, že jsme ji nemohli k nièemu pøipakovat, a tak jsme ji jen tak zabalili do papíru.
No, byla toho poøádná kupa a Harris a já jsme se za ni zaèali jaksi stydìt, i když teï nechápu, proè vlastnì. Drožka se neobjevovala, zato se objevovali èetní ulièníci, kterým jsme zøejmì skýtali zajímavou podívanou, a tak se stavìli kolem nás.
První se pøiloudal ten kluk od Biggse. Biggs je náš zelináø a má zvláštní talent zamìstnávat ty nejsprostší a nejzpustlejší uèedníky, jaké civilizace dosud zplodila. Když se v našem okolí vyskytne nìco až neobvykle zlotøilého v klukovském provedení, hned víme, žte je to Biggsùv nejnovìjší uèedník. Po té vraždì v Great Coram Street došla prý naše ulice okamžitì k závìru, že v tom má prsty Biggsùv uèedník (ten tehdejší), a kdyby se mu pøi pøísném køížovém výslechu, kterému ho podrobilo èíslo 19, k nìmuž ráno po tom zloèinu zaskoèil pro objednávku (èíslu 19 asistovalo èíslo 21, protože náhodou stálo zrovna pøed domem), kdyby se mu tedy bylo nepodaøilo prokázat pøi tom výslechu dokonalé alibi, bylo by to s ním dopadlo moc špatnì. Já jsem toho tehdejšího Biggsova uèedníka neznal, ale soudì podle toho, co vím o všech tìch dalších, sám bych byl tomu alibi velký význam nepøikládal.
Jak už jsem tedy øekl, za rohem se ukázal Biggsùv uèedník. Když se prvnì zjevil v dohledu, mìl oèividnì veliký spìch, ale jakmile si všiml Harrise a mne a Montmorencyho a našich vìcí, zpomalil svùj bìh a vypoulil oèi. Harris i já jsme se na nìho zaškaredili. Jen ponìkud citlivé povahy by se to bylo dotklo, avšak Biggsovi uèedníci nejsou obyèejnì žádné netykavky. Ani ne metr od našich schùdkù se ten kluk zastavil, opøe se o železnou tyè v plotì, peèlivì si vybral stéblo trávy, které by se dalo cucat, a zaèal nás upøenì pozorovat. Zøejmì se mínil dožít toho, jak to s námi dopadne.
Za chvilku šel na protìjším chodníku uèedník hokynáøùv. Biggsùv kluk na nìj zavolal:
"Ahoj! Pøízemí z dvaaètyøicítky se stìhuje."
Hokynáøùv uèedník pøešel pøes ulici a zaujal postavení na druhé stranì našich schùdkù. Pak se u nás zastavil mladý pán od obchodníka s obuví a pøipojil se k uèedníkovi od Biggse, zatímco vrchní dohlížitel na èistotu vyprzádnìných pohárù od "Modrých sloupù" zaujal postavení zcela samostatné, a to na obrubì chodníku.
"Hlad teda mít nebudou, co?" øekl pán z krámu s obuví.
"Hele, ty by sis taky vzal s sebou jednu nebo dvì vìci," namítly Modré sloupy, "dyby ses v malej lodièce chystal pøes Atlantickej oceán."
"Ty se neplavìj pøes oceán," vložil se do toho kluk od Biggse, "ty jedou hledat Stanleye."
Tou dobou se už shromážidl slušný hlouèek a lidi se jeden druhého ptali, co se to dìje. Jedna skupina (ta mladší a frivolnìjší èást hlouèku) trvala na tom, že je to svatba, a za ženicha oznaèovali Harrise; zatímco ti starší a uvážlivìjší v tom lidu se pøiklánìli k názoru, že jde o pohøeb a já že jsem patrnì bratr mrtvoly.
Koneènì se vynoøila prázdná drožka (je to ulice, kterou zpravidla - když je nikdo nepotøebuje - projíždìjí tøi prázné drožky za minutu, postávají a pletou se vám do cesty), i naskládali jsme do ní sebe i své pøíslušenství, vyhodili jsme z ní pár Montmorencyho kamarádù, kteøí se mu zøejmì zapøisáhli, že ho nikdy neopustí, a odjíždìli jsme; dav nám provolával slávu a Biggsùv uèedník po nás pro štìstí hodil mrkví.
Na nádraží Waterloo jsme dorazili v jedenáct a vyptávali jsme se, odkud vyjíždí vlak v 11,05. To pochopitelnì nikdo nevìdìl; na tomhle nádraží nikdy nikdo neví, odkud který vlak vyjíždí, nebo kam který vlak, když už odnìkud vyjíždí, dojíždí, no tam prostì nikdy nikdo neví nic. Nosiè, který se ujal našich zavazadel, mìl za to, že náš vlak jede z nástupištì èíslo dvì, avšak jiný nosiè, s kterým jsme o tom problému rovnìž diskutovali, prý nìkde zaslechl cosi o nástupišti èíslo jedna. Pøednosta stanice byl však naproti tomu pøesvìdèen, že ten vlak vyjede z nástupištì pro vnitrolondýnskou dopravu.
Abychom se to dovìdìli s koneènou platností, šli jsme nahoru a zeptali jsme se hlavního výpravèího, a ten nám øekl, že zrovna potkal nìjakého èlovìka, který se zmínil, že ten vlak vidìl na nástupišti èíslo tøi. Odebrali jsme se na nástupištì èíslo tøi, ale tam se pøíslušní èinitelé domnívali, že ten jejich vlak je expres do Southamptonu nebo taky možná lokálka do Windsoru. Ale že to není vlak do Kongstonu, to vìdìli naprosto jistì, i když nevìdìli jistì, proè to vìdí tak jistì.
Pak øekl náš nosiè, že náš vlak bude nejspíš ten vlak na zvýšeném nástupišti; prý ho zná, ten náš vlak. Tak jsme šli na zvýšené nástupištì a ptali jsme se pøímo strojvedoucího, jestli jede do Kongstonu. Pravil, že s jistotou to pochopitelnì tvrdit nemùže, ale že si myslí, že tam jede. A i kdyby ten jeho vlak nebyl ten v 11.05 do Kingstonu, tak prý dost pevnì vìøí, že je to vlak v 9,32 do Virginia Water, nebo rychlík v 10.00 na ostrov Wight, anebo prostì nìkam tím smìrem, což prý bezpeènì poznáme, až tam dojedeme. Strèili jsme mu do dlanì pùlkorunu a prosili jsme ho, a� z toho udìlá ten v 11.05 do Kingstonu.
"Na téhle trati stejnì nikdo neví, co jste za vlak a kam jedete," øekli jsme mu. "Cestu jistì znáte, tak odtud potichounku vyklouznìte a vemte to na Kingston."
"No, já teda nevím, páni," odvìtil ten šlechetný muž, "ale pøedpokládám, že nìjakej vlak do Kingstonu jet musí, tak tam teda pojedu já. Tu pùlkorunu mi klidnì nechte."
Takto jsme se Londýnskou a Jihozápadní dráhou dostali do Kingstonu.
Pozdìji jsme se dovìdìli, že ten vlak, co jsme s ním jeli, byl ve skuteènosti poštovní vlak do Exeteru a že ho na nádraží Waterloo hodiny a hodiny hledali a nikdo nevìdìl, co se s ním stalo.
Naše loï na nás èekala v Kingstonu pøímo pod mostem, k ní jsme tedy zameøili své kroky, na ni jsme naskládali svá zavazadla a do ní jsme posléze vstoupili.
"Nechybí vám nìco, páni?" ptal se muž, co mu loï patøila.
"Ne, nic tu nechybí," odpovìdìli jsme a pak jsme, Harris u vesel, já u kormidla a Montmorency, neš�astný a hluboce nedùvìøivý, na pøídi, odrazili na vody, jež mìly být ètrnáct dní naším domovem.

Kingston - Pouèené poznámky k raným dìjinám Anglie - Pouèné postøehy k otázce vyøezávaného dubu a života všeobecnì - Smutný pøípad Stivvingse juniora - Dumání o starožitnostech - Zapomínám, že kormidluji - Zajímavý výsledek - Bludištì v Hampton Courtu - Harris coby prùvodce.

VI

Bylo pøekrásné dopoledne pozdního jara èi raného léta, podle toho, jak je libo to brát, kdy líbezný lesk trávy a listí se už zardívá víc do zelena a kdy se rok podobá slièné dívence, rozechvìlé podivným tepotem, jaký se probouzí na prahu ženství.
Kuriózní kingstonské postranní ulièky vyhlížely v místech, kde se svažují k vodì, velice malebnì v tom záøícím slunci, tøpytící se øeka s pøeplouvajícími lodicemi, zelení osázená navigace, peèlivì udržované vily na protìjším bøehu, Harris funící ve svém oranžovoèerveném flanelovém sáèku u vesel, v dálce se chvílemi objevující šedivý starý palác Tudorù - to vše tvoøilo proslunìný obraz, tak pestrý a pøitom tichý, tak plný života a pøece tak pokojný, že jsem cítil, aèkoli den ještì pøíliš nepokroèil, jak mì ukolébává do snivého zadumání.
A zadumal jsem se nad Kingstonem, èi "Kyningestunem", jak se jmenoval v dávných dnech, kdy v nìm byli korunováni saští "kyningové". Øeku tady pøekroèil dokonce veliký Caesar a na svazích okolních kopeèkù táboøily øímské legie. Caesar, zrovna tak jako v pozdìjších letech Alžbìta, se zøejmì zastavil všude; jenomže dbal víc o svou povìst než dobrá královna Bìtka; nezapadl do kdejaké hospody.
Ta byla po hospodách celá divá, ta panenská královna Anglie. Do okruhu patnácti kilometrù od Londýna byste sotva našli nìkjakou aspoò trochu lákavou krèmu, v které toho èi onoho dne neposedìla nebo nepøespala, nebo do které aspoò nenakoukla. Teï mì napadá, kdyby Harris obrátil novou stránku a stal se z nìho slavný a užiteèný èlovìk a kdyby to dotáhl až na ministerského pøedsedu a umøel, jestli by na všechny hospody, které poctil svou návštìvou, dali cedulky jako "V tomto podniku vypil jedno pivo Harris", "Zde si v létì v roce 88 dal harris dvì chlazené skotské", "Zde v prosinci 1886 vyrazili dveøe s Harrisem".
Ale ne, takových hospod by bylo strašnì mnoho. Proslavily by se naopak ty podniky, do kterých Harris jakživ nevstoupil. "Jediný hostinec v jižním Londýnì, kde nikdy nepopíjel Harris!" Do toho by se lidé pøímo hrnuli, aby zjistili co to s ním je.
Jak asi nenávidìl Kyningestun ten chudák prostoduchá král Edvin! Už korunovaèní hosina ho úplnì zmohla. Asi mu nedìlala dobøe kanèí hlava se sladkou nádivkou (mnì by teda dobøe nedìlal, to vím) a už mìl až po krk vína a strdí, a tak vyklouzl z toho uøvaného veselí, aby si ukradl klidnou chvilku pøi mìsíèku pro svou milovanou Elgivu.
A snad stáli ruku v ruce v oknì dívali se na klidný odraz luny na øece a ze vzdálených síní k nim chvílemi jen slabì doléhal øev a randál bujné, nevázané zábavy.
Ale pak surovì vrazí do té tiché komnaty bestiální Odo a svatý Dunstan, vmetou královnì do líbezné tváøe spoustu sprostých urážek a odvleèou chudáèka Edvina zpátky do ohlušujícího chaosu opilé vøavy.
Po letech byli saští králové i saské hodokvasy pohøeni bok po boku za tøeskotu hudby váleèné a sláva Kingstonu na èas pohasla, aby se zaskvìla ještì jednou, když se rezidencí Tudorù a Stuartù stal Hampton Court a k øíènímu bøehu byly pøipoutány královské lodice a po stupních vedoucích k vodì si nadutì vykraèovali šviháci v pestrých pláštìnkách a pokøikovali: "Hej, pøevozníèe! A zèerstva, pøisámbùh!"
Mnohé z tìch starých domù tam v okolí hovoøí velmi jasnì o dnech, kdy Kingston byl hradcem královým a sídlila tu, v blízkosti svého panovníka, šlechta a dvoøanstvo a dlouhá cesta k bránám paláce bývala celé dny rozjásána øinèící ocelí, vzpínajímíci se oøi, šustícími hedváby a samety a sliènými tváøemi. Z tìch velikých, prostorných domù s arkýøovými møížkovanými okny, obrovskými krby a støechami plnými lomenic dýchají èasy pøiléhavých nohavic a jupic, perlami vyšívaných náprsenek a komplikovaných kleteb. Ty domy byly zbudovány v dobách, "kdy lidé ještì umìli stavìt." Jejich tvrdé èervené cihly se èasem ještì pevnìji usadí a jejich dubová schodištì nezapraskají a nezavrzají, když se po nich snažíte sestoupit v tichosti.
Když už mluvím o dubových schodištích, tak si vzpomínám, že v jednom domì v Kingstonu je takové dubové schodištì s nádhernými øezbami. Dnes je v tom domì krám - je to na starém tržišti -, ale kdysi to zøejmì bylo sídlo nìjaké slavné osobnosti. Jeden mùj pøítel, který v Kingstonu bydlí, si tam šel jednoho dne koupit klobouk a v záchvatu bezmyšlenkovitosti sáhl do kapsy a bez øeèí ho na místì zaplatil.
Obchodníka (on toho mého pøítele dobøe zná) to pochopitelnì v první chvíli vyvedlo z konceptu; ale rychle se vzpamatoval, a ponìvadž cítil, že by se mìlo nìco udìlat, aby se povzbudila chu� takové zpùsoby opakovat, zeptal se našeho hrdiny, jestli by se nechtìl podívat na pìkné starodávné øezby v dubu. Mùj pøítel øekl, že by chtìl, a obchodník ho tedy zavedl dozadu za krám a na schodištì. Sloupkové zábradlí, to bylo skvostné umìlecké dílo a dubové ostìní podél celého schodištì zdobily øezby, za které by se nemusel stydìt žádný palác.
Po tom schodišti došli do salónu, což byla rozlehlá, svìtlá místnost, polepená dosti dìsivou, by� bujarou tapetou s modrým podkladem. Pozoruhodného však nebylo v celém tom bytì pranic a mùj pøítel nechápal, proè sem byl zaveden. Ale majitel domu pøistoupil ke zdi a zaklepal na tapetu. Ozval se døevìný zvuk.
"Dub," vysvìtloval obchodník. "Všude samý vyøezávaný dub, až ke stropu, zrovna takový, jaký jste vidìl na schodech."
"U èertovy babièky!" zvolal vyèítavì mùj pøítel. "Snad nechcete øíct, èlovìèe, že jste vyøezávaný dub zakryl modrou tapetou?"
"Ovšem," znìla odpovìï. "A stálo mì to spoustu penìz. Nejdøív se to pochopitelnì muselo všecko zabednit pøekližkami. Ale teï aspoò je ten pokoj veselý. Pøedtím byl pøíšernì ponurý."
Nemohu øíci, že to mám tomu èlovìku moc za zlé (èímž jsem mu nepochybnì svalil ze srdce velikánský balvan). Ze svého hlediska, totiž z hlediska bìžného domácího, který touží brát život pokud možno z té jasné strán,y nikoli tedy z hlediska vášnivého milovníka starožitností, má úplnì pravdu. Na vyøezávaný dub je milo pohledìt, kousek ho èlovìk mùže i mít doma, ale bydlet v nìm, to je pro toho, kdo má docela jiné záliby, bezpochyby trochu sklièující. To by mohl rovnou bydlet v kostele.
Ne, na tomhle pøípadu je smutná jiná vìc: že nìkdo, kdo o vyøezávaný dub nestojí, má z nìho v salónu celé ostìní, zatímco lidé, kteøí o nìj stojí, musejí zaplatit obrovské peníze, když ho chtìjí mít. Ale tak to zøejmì na svìtì chodí. Každý má to, po èem netouží, a to, po èem touží, to mají ti druzí.
Ženatí muži mají ženy a zøejmì by byli rádi, kdyby je nemìli; a mladí svobodní chlapi naøíkají, že je nemohou získat. Chudáci, kteøí jen tak tak seženou živobytí sami pro sebe, mají osm dìtí se zdravou chutí k jídlu. A bohatí staøí manželé nemají nikoho, komu by odkázali své peníze, a umírají bezdìtní.
A co dìvèata a jejich nápadníci? Když holky nápadníky mají, tak jim na nich nezáleží. Vykládají, že by se bez nich krásnì obešly, že jim jdou na nervy, a proè prý se radìji nejdou dvoøit sleènì Smithové a sleènì Brownové, které jsou ošklivé a postarší a o žádné nápadníky nemohou zavadit. Ony samy že žádné nápadníky nepotøebují. Stejnì se nikdy nehodlají vdávat.
Ale o tìchhle vìcech darmo mluvit! Èlovìku je z nich jenom smutno.
Se mnou chodil do školy jeden chlapec, øíkali jsme mu Hodný Fridolín. Doopravdy se jmenoval Stivvings. To byl tak zvláštní kluk, že jsem se s podobným už nikdy nesetkal. On se vám vážnì rád uèil. Namouduši. Doma dostával v jednom kuse vynadáno, že v posteli místo spaní sedí a uèí se øeètinì. A francouzská nepravidelná slovesa? Od tìch ho prostì nemohli odtrhnout. Mìl plnou hlavu nepochopitelných a nepøirozených tužeb, jako že musí být chloubou svých rodièù a pýchou své školy; prahl po samých jednièkách, po tom, aby z nìho vyrostl mudøec, zkrátka samé takovéhle slabomyslnosti mìl v hlavì. Co živ jsem nepoznal tak divné stvoøení - a pøitom hodné, podotýkám, neškodné jako nenarozené batole.
No a tenhle chlapec se obyèejnì tak dvakrát do týdne rozstonal, takže nemohl chodit do školy. Nikdy se žádný kluk tolik nenastonal jako ten Hodný Fridolín. Kdykoli se v okruhu patnácti kilometrù vyskytla jakákoli známá nemoc, on ji hned dostal a dostal ji v té nejhorší formì. V nejvìtších èervencových parnech ulovil obvykle katar prùdušek a o vánocích míval sennou rýmu. Po šestinedìlním údobí sucha býval stižen revmatismem, a když si vyšel do listopadové mlhy, vracíval se domù se sluneèním úpalem.
V jednom roce mu chudákovi museli dát narkózu a vytrhat mu zuby a nahradit je chrupem falešným, tak strašlivì ho totiž ty zuby bolely; ale z toho zas dostal nuralgii a bolesti v uších. Rýmu, tu mìl poøád, až na jedno devítinedìlní údobí, kdy ležel se spálou; a taky oznobeniny mìl v jednom kuse. Když tenkrát v roce 1871 strašila ta cholera, v našem kraji byl od ní kupodivu pokoj. V celé farnosti byl jenom jeden vyložený pøípad: ten pøípad, to byl malý Stivvings.
Vždycky když stonal, musel být v posteli a krmit se kuøátky a piškotky s vanilkovým krémem a hrozny ze skleníkù, a on v té posteli poøád vzlykal, protože si nesmìl opakovat latinu a sebrali mu nìmeckou mluvnici.
A my ostatní kluci, my co bychom byli mlerádi obìtovali deset školních pololetí za jediný den stonání a ani trošku jsme netoužili poskytnout rodièùm nìjaký dùvod, aby na nás byli nafoukaní, my jsme si nedokázali uhnat ani housera. Blbli jsme v prùvanech, a ono nám to dìlalo dobøe a byli jsme pak ještì èilejší; a jedli jsme vìci, po kterých nám mìlo být zle, ale jen jsme po nich tloustli a dosávali ještì vìtší hlad. A� jsme si vymysleli cokoli, z nièeho jsme se nerozstonali - dokud nenastaly prázdniny. Potom, hned toho dne, kdy byla naposled škola, jsme dostali rýmu a èerný kašel a všechny možné další choroby a ty se nás držely až do zaèátku nového školního roku; to jsme se najednou pøes všechno, co jsme proti tomu podnikali, uzdravili a byli jsme na tom líp než kdykoli jindy.
Takový je život; a my nejsme nic než tráva, kterou poseèou a hodí do pece a spálí.
Ale vra�me se k tomu problému vyøezávaného dubu: ti museli mít náramný smysl pro umìní a pro krásu, ti naši prapradìdové. Vždy� všechny ty dnešní umìlecké poklady jsou jenom odnìkud vyštrachané pøedmìty bìžné denní potøeby z doby pøed takovými tøemi, ètyømi sty lety. Rád bych vìdìl, jestli jsou doopravdy tak pøekrásné ty staré mísy na polévku a džbánky na pivo a kratiknoty, které si dnes tak vysoko ceníme, nebo jestli jim to kouzlo, co pro nás mají, dodává jenom ta aureola starobylosti, která nad nimi záøí. Ten starý modrý porcelán, který si pro ozdobu rozvìšujeme po stìnách, to je pøece obyèejné, tuctové nádobí, dennì používané v domácnostech pøed nìkolika stoletími; a ti rùžoví pastýøi a žluté pastýøky, které strkáme do rukou všem svým pøátelùm, aby se nad nimi rozplývali nadšením a pøedstírali, že takovým vìcem rozumìjí, to byly bezcenné ozdùbky na krbových øímsách, které máma z osmnáctého století dávala breèícím batolatùm místo dudlíku.
Bude to v budoucnosti zrovna tak? Budou draze cenìné poklady dneška vždykcy jen tìmi lacinými obyèejnostmi vèerejška? Budou naše talíøe s tìmi modrobílými krajinkami srovnány v øadách nad krby celebrit z roku 2000 a nìco? Budou ty bílé koflíky s tou zlatou obrubou a s tou krásnou zlatou kvìtinou (neznámého druhu) na dnì, které teï naše služky naprosto bezstarostnì rozbíjejí, jednou peèlivì slepeny a vystaveny na nìjaké polièce, kde je bude smìt oprašovat pouze paní domu?
Vemte tøeba toho porcelánového psa, co je okrasou ložnice v bytì, který jsem si najal i se zaøízením. Je to bílý pes. Oèi má modré. Èenich delikátnì èervený, s èernými skvrnami. Hlavu má topornì zvednutou a v jeho výrazu se zraèí roztomilost hranièící s pøiblblostí. Já se mu neobdivuju. Jako dílo umìlecké mi jde dokonce na nervy. Cyniètí kamarádi si z nìho utahují a ani má bytná k nìmu nechová žádný obdiv a jeho pøítomnost v bytì omlouvá tím, že jí ho darovala teta.
Ale je víc než pravdìpodobné, že za dvì stì let bude ten pes odnìkud vyštrachán, už bez noh a se zlomeným ohonem, a že ho nìkdo koupí jako starý porcelán a dá si ho do vitríny. A lidi ho budou ze všech stran okulovat a obdivovat. Uchvátí je podivnuhodná sytost té barvy na èumáku a budou se dohadovat, jak kráný byl bezpochyby ten kousíèek ohonu, co se už nenašel.
My v dnešních dobách na tom psu nic krásného nevidíme. Pøíliš dobøe ho známe. Jako západ slunce a hvìzdy; jejich nádhera v nás taky nebudí posvátný úžas, protože podívaná na nì je nám všední. A s tím porcelánovým psem je to zrovna tak. V roce 2288 bude lidi pøivádìt do vytržení. Výroba takových psù bude oznaèována jako zapomenuté umìní. Naši potomci nebudou umìt pochopit, jak jsme to dìlali, a budou øíkat, jak jsme byli šikovní. Bude se o nás láskyplnì psát jako "o tìch skvìlých dávných kumštýøích, co proslavili devatenácté století a vytváøeli ty porcelánové pejsky".
O výšivce, kterou naše nejstarší dcera dìlala ve škole, se bude hovoøit jako o "gobelínu z viktoriánské éry" a její cena bude témìø nedostupná. Po modrobílých korblících z dnešních zájezdních hospod bude veliká sháòka a budou se, celé popraskané a omlácené, vyvažovat zlatem a boháèi jich budou používat jako pohárù na èervené borauxské; a návštìvníci z Japonska skoupí všechny "dárky z lázní Ramsgate" a "suvenýry z lázní Margate", které nìjak unikly zkáze, a odvezou si je zpátky do Jeda jako starodávné anglické kuriozity.
V tomto bodì mých úvah Harris pustil vesla, vyletìl z lavièky a hned si zase hrcnul na zadek a nohy vymrštil do vzduchu, Montmorency zavyl a udìlal kotrmelec a koš, co byl nahoøe, povyskoèil a všechno se z nìho vysypalo.
Ponìkud mì to udivilo, ale nerozhnìval jsem se. Naopak, zeptal jsem se velice vlídnì:
"Co to vyvádíš, prosím tì?"
"Co já to vyvádím? No dovol..."
Nikoli, po zralé úvaze nebudu to, co Harris øekl, opakovat. Snad mìl právo dávat vinu mnì, to pøipouštím, nic však neomlouvá hrubý tón a drsné výrazy, zvláštì u èlovìka, který byl slušnì vychován, a to Harris, jak je mi známo, byl. Myslel jsem totiž na jiné vìci a zapomnìl jsem, což jistì kdekdo dovede pochopit, že kormidluji, a v dùsledku toho jsme se do znaèné míry promísili s navigací. V prvním okamžiku se dalo tìžko øíci, co jsme my a co je middlesexský bøeh øeky; ale po chvíli jsme na to pøišli a provedli jsme odluku.
Harris však prohlásil, že se už nadøel dost a že by teï mìla být øada na mnì; tak jsem vystoupil na bøeh, popadl vleèné lano a táhl loï podél Hampton Courtu. Ta je tak milá, ta stará zeï, co se tam zvedá podél øeky! Kdykoli tamtudy jdu, vždycky mi pohled na ni udìlá dobøe. Taková pøívìtivá, pestrá, líbezná stará zeï! Jak kouzelnì by se vyjímala na obraze, s tím lišejníkem, co se plazí tuhle, a s tím mechem, co bují támhle, a s tou mladou révou, co pøes ni tadyhle nesmìle vykukuje, aby vidìla, co se dìje na rušné øece, a s tím rozvážným vìkovitým bøeè�anem, co se po ní hustì rozrùstá o kus dál! Na každých deset metrù té staré zdi pøipadá padesát rùzných barevných odstínù, tónù a polotónù. Kdybych já umìl kreslit a vyznal se v malování, urèitì bych si udìlal pìkný obrázek té staré zdi. Èasto si øíkám, že kdybych mohl v Hampton courtu bydlet, moc by se mi to asi líbilo. Vypadá to tam tak pokojnì, tak tiše, je to takový ten milý starobylý kout, po kterém je pøíjemné se potulovat za èasného rána, døív než se tam nahrnou lidi.
Ale kdyby k tomu doopravdy došlo, tak bych pravdìpodobnì moc nadšený nebyl. Musí tam na vás padat pøíšerná nuda a tíseò, když pøijde veèer a vaše lampa hází tajuplné stíny na døevem vykládané stìny a studenými kamennými chodbami se nese ozvìna vzdálených krokù, jednu chvíli se pøibližuje a jednu chvíli odumírá, a všechno utichá jako ve smrti, až na tlukot vašeho vlastního srdce.
Jsme dìti slunce, my muži a ženy. A milujeme svìtlo a život. Jen proto se tísníme v mìstech a velkomìstech a venkov se rok od roku víc a víc vylidòuje. Když slunce svítí - za dne, kdy pøíroda všude kolem nás je samý ruch a shon - to máme docela rádi volná úboèí kopcù a hluboké lesy; ale v noci, když se naše matka Zemì uložila ke spánku a nás nechala bdít, ach, to nám svìt pøipadá pustý a dostáváme strach jako malé dìti v mlèícím domì. Pak sedíme a hoøekujeme a toužíme po ulicích ozáøených plynovými lampami a po zvuku èlovìèích hlasù a po spøíznìném tepu života. V tom velebném tichu, kdy jen temné stromy šelestí v noèním vìtru, se cítíme tak bezmocní a tak malí. Kolem nás je taková spousta duchù a jejich slabounké vzdechy nás tolik rozesmutòují. Shluknìme se tedy dohromady ve velkých mìstech, zažehnìme ohromné slavnostní ohnì z miliónù plynových hoøákù a køième a všichni spoleènì zpívejme a pøedvádìjme, jak jsme stateèní!
Harris se mì ptal, jestli jsem nìkdy byl v hamptoncourtském bludišti. On tam prý jednou zašel, aby jím nìkoho provedl. Napøed si to bludištì prostudoval podle plánku a zjistil, že je velice jednoduché; až nevtipné mu pøipadalo - škoda tìch dvou pencí za vstupné. Ten plánek, øekl mi Harris, je zøejmì mínìn jako kanadský žertík, jelikož ani za mák neodpovídá skuteènosti a jeho úèelem je, aby návštìvník zabloudil. Ten èlovìk, co ho tam Harris vedl, byl jeden jeho bratránek z venkova.
"Jenom to tu omrkneme, abys mohl vypravovat, žes tu byl," øekl mu Harris, "je to totiž nesmírnì prostoduché. Musíš prostì na každém pøíštím rohu zahnout doprava. Budeme si tam asi tak deset minut špacírovat a potom pùjdeme nìkam na obìd."
Krátce potom, co tam vešli, potkali pár lidí, kteøí øíkali, že tam jsou už tøi ètvrtì hodiny a že už toho mají tak akorát dost. Harris jim nabídl, že jestli je jim libo, mohou jít s ním; právì prý pøichází zvenku, vezme to jednou kolem a hned pùjde pryè. Ti lidé øekli, že je to od nìho moc hezké, pøidali se k nìmu a drželi se mu v patách.
Cestou pøibírali rùzné další lidi, kteøí to už chtìli mít za sebou, až posléze shromáždili vùbec všechny návštìvníky bludištì. Lidé, kteøí se už nadobro vzdali veškeré nadìje, že se ještì nìkdy dostanou buï dovnitø nebo ven, že ještì nìkdy uzøí domov a pøátele, sebrali pøi pohledu na Harrise a jeho družinu znova odvahu, pøipojili se k jeho procesí a blahoøeèili mu. Harris mi øekl, že podle jeho odhadu za ním muselo jít zhruba dvacet lidí; a jedna žena s dìckem, která tam byla už celé dopoledne, si prosadila, že se do nìho pevnì zavìsí, takový mìla strach, že by ho mohla ztratit z dohledu.
Harris zahýbal na každém rohu doprava, ale byl to zøejmì poøádný kus cesty a Harrisùv bratránek poznamenal, že je to patrnì náramnì rozlehlé bludištì.
"Ch, jedno z nejvìtších v Evropì," pravil Harris.
"To jistì," odvìtil bratránek, "vždy� jsme už ušli dobré tøi kilometry."
I Harrisovi se to už zdálo nìjak divné, ale pochodoval dál, dokud nepøešli kolem pùlky žemle, která se válela na zemi a které si Harrisùv bratránek, jak se dušoval, povšiml už pøed sedmi minutami. "Vylouèeno!" tvrdil Harris, ale ta žena s dìckem øekla "Jaképak vylouèeno!", ježto prý ona sama tu žemli odebrala svému dítìti a zrovna tady ji, tìsnì pøed tím, než potkala Harrise, hodila na zem. A ještì dodala, že by byla nevýslovnì š�astná, kdyby ho byla nepotkala nikdy, a vyslovila mínìní, že je podvodník. To Harrise rozzlobilo, vytáhl plánek a vysvìtloval svou teorii.
"Ten plánek se nám mùže hodit, copak o to," poznamenal kdosi v prùvodu, "jen jestli na nìm dokážeme ukázat místo, kde právì jsme."
To Harris nedokázal a navrhoval, že by tedy snad bylo nejlepší jít zpátky ke vchodu a zaèít znova. Pro tu èást návrhu, podle níž se mìlo zaèít znova, nejevil nidko zvláštní nadšení; ale že by bylo radno jít zpátky ke vchodu, to bylo schváleno naprosto jednomyslnì, a tak se všichni otoèili a opìt se vlekli za Harrisem, tentokrát opaèným smìrem. Uplynulo dalších deset minut a procesí se ocitlo v prostøedku bludištì.
V první chvili chtìl Harris pøedstírat, že to je právì to, èeho toužil docílit, avšak zástup se tváøil nebezpeènì, a tak se Harris rozhodl pojmout to jako nedopatøení.
Teï mìli ostatnì pevní bod, z kterého se dalo vyjít. Teï už vìdìli, kde jsou, znovu vzali v potaz plánek a všechno jim pøipadalo jednodušší než døív, i vydali se potøetí na pochod.
Za tøi minuty byly zase zpátky v tom prostøedku.
A pak se už nemohli dostat prostì nikam. A� se dali kteroukoli cestou, vždycky je dovedla zpátky do støedu bludištì. Z toho se èasem vyvinulo takové pravidlo, že nìkteøí lidé v tom støedu prostì zùstali a èekali na ty ostatní, až se projdou kolem dokola a zase se vrátí k nim. Po nìjakém èase vylovil Harris opìt ten plánek, ale dav se, jak ho jen zahlédl, velice rozbìsnil a radil Harrisovi, aby si z nìho udìlal natáèky na vlasy. Harris prý se nemohl zbavit dojmu, že ponìkud ztrácí popularitu.
Nakonec se všichni zcvokli a snažili se pøihulákat zøízence. Ten èlovìk skuteènì pøišel, vylezl z protìjší strany na žebøík a odtamtud na nì øval pokyny. Ale tou dobou už jim všem víøil v hlavách takový zmatek, že nebyli schopni cokoli pochopit, a tak jim ten èlovìk øekl, a� zùstanou stát na místì a on že si pro nì pøijde. Semkli se tedy dohromady a èekali; a zøízenec slezl ze žebøíku a vešel dovnitø.
Osud tomu chtìl, že to byl zøízenec mladièký a v tomto oboru ješì nevycvièený, a tak se k tìm lidem nemohl dostat a nakonec zabloudil sám. Tu a tam ho zahlédli, jak uhání kolem druhé strany toho živého plotu, a on je takéí párkrát spatøil a pokaždé se jal pádit ještì rychleji, aby se k nim dostal, a oni vždycky èekali asi tak pìt minut a ten hoch se pak vždycky znova objevil na stejném místì a ptal se, kde to zase jsou.
Museli tedy poèkat, dokud se nevrátil od obìda jeden ze starších zøízencù, a teprve pak se dostali ven.
Harris mi øekl, že pokud on to mùže posoudit, je to bludištì velice pìkné; a tak jsme se dohodli, že se na zpáteèní cestì pokusíme zavést tam George.

Øeka v nedìlním kroji - Úbor na øeku - Pøíležitost pro muže - Harris postrádá vkus - Georgeovo flanelové sáèko - Den se sleènou jako vystøiženou z módního žurnálu - Náhrobek paní Thomasové - Èlovìk, který nemá rád hroby ani rakve, ani lebky - Harris se zlobí - Má svùj názor na George, banky a limonády - Vyvádí skopièiny.

VII

Když mi Harris vypravoval o tom svém zážitku v bludišti, to jsme zrovna proplouvali moulseyským zdymadlem. Trvalo to dost dlouho, než nás do nìho vpustili, nebyla tam totiž žádná jiná loï než ta naše a to zdymadlo je veliké. Nepamatuji se, že bych byl nìkdy pøedtím vidìl v moulseyském zdymadle jenom jednu jedinou loï. Je to pøece nejfrekventovanìjší zdymadlo na celé øece, ani boulterské nevyjímaje.
Stávám tam obèas a pozoruju ten ruch, když èlovìk nevidí ani kousek vody, ale jen a jen oslòující zmì� pestrých pánských sáèek a køiklavých èapek a vyzývavých kloboukù a mnohobarevných sluneèníkù a hedvábných pøehozù a pelerínek a vlajících stuh a úhledných bílých oblekù; když se z nábøeží dívate dolù do zdýmací komory, mùžete si tøeba pøedstavovat, že je to ohromná krabice, do které jsou bez ladu a skladu naházeny kvìtiny všech odstínù barev, a vrší se v ní v duhoskvoucích kupách a vyplòují kdekteré místeèko.
Za pìkných nedìlí skýtá zdýmací komora tuhle podívanou po celý den, zatímco za obojími vraty, po proudu i proti proudu, èekají øady dalších a dalších lodí, až na nì pøijde øada; a nové lodi pøiplouvají a odplouvají, takže ta proslunìná øeka, od zámku až hamptonskému kosteku, je poseta a pokropena žlutí a modøí, oranží a bìlobou, èervení a rùžovím. A všichni obyvatelé Hamptonu a Moulseye se obléknou do veslaøských úborù a poflakují se se svými pejsky kolem zdymadla, koketují, pokuøují a pozorují lodì a to všechno dohromady, ty èapky a kazajky mužù, ty lahodnì barevné šaty žen, ti rozdovádìní psi, ty plující loïky, ty bílé plachty, ta pøíjemná krajina a ta rozjiskøená voda, to všechno tvoøí jednu z nejradostnìjších podívaných, jaké jsem poznal v blízkosti toho pochmurného starého Londýna.
Øeka dopøává možnosti v oblasti odívání. Tam koneènì jednou máme i my muži pøíležitost pøedvést svùj vkus, pokud jde o barvy, a já si myslím, když už se mì na to ptáte, že se tam projevujeme jako náramní šviháci. Já mám na sobì v každém pøípadì rád kapánek èervené - èervené s èernou. Mám totiž, abyste vìdìli, takové ty zlatavì hnìdé vlasy, zvláš� pìkného odstínu, jak slýchávám, a k tìm se èervená hodí pøekrásnì. A taky se domnívám, že se vedle nich znamenitì vyjímá bledì modrá vázanka, a takové ty juchtové støevíce ovšem, a rudá hedvábná šerpa kolem pasu - šerpa je mnohem slušivìjší než nìjaký pásek.
Harris se neustále drží odstínù nebo kombinací oranžové a žluté, ale podle mého mínìní to od nìho není moc moudré. Má pøíliš snìdou ple�, aby si mohl dovolit žluté barvy. Jemu žluté barvy nesluší, to je bez debaty. Já mu radím, aby se pøiklonil k modré jako barvì základní a k bílé nebo krémové jako barvì doplòkové - ale marná sláva! Èím horší má èlovìk vkus, tím tvrdošíjnìji se ho drží. A je to pro nìj veliká škoda, protože takhle jakživ neudìlá díru do svìta, aèkoli by se našly dvì tøi barvy, v kterých by možná nevypadal tak strašnì, kdyby si ovšem narazil klobouk.
George si na ten náš výlet koupil pár nových vìcí, a ty mì vyslovenì rozmrzely. To flanelové sáèko pøímo øvalo. Byl bych nrerad, kdyby se Georgeovi doneslo, co o tom sáèku soudím, ale jiná charakteristika pro nì prostì neexistuje. Pøinesl si je domù ve ètvrtek veèer a hned nám je ukázal. Ptali jsme se ho, jak by oznaèil jeho barvu, a on se pøiznal, že to neví. Tahle barva se prý ani pojmenovat nedá. Pokud jde o vzorek, prodavaè ho prý prohlásil za orientální. George si to sáèko vzal na sebe a byl zvìdav, co o nìm soudíme. Harris øekl, že jako taková ta vìc, co se zjara vìší nad kvetoucí záhony, aby odstrašovala ptactvo, by získalo všechnu jeho úctu; má-li se však na nì dívat jako na souèást odìvu pro kteroukoli jinou lidskou bytost než pro èernocha stojícího z reklamních dùvodù pøed obchodem s kávou, pak prý se mu z nìho dìlá zle. George se velice nafrnil; ale, jak øekl Harris, když jeho mínìní znát nechtìl, tak proè se na nì ptal? Harrisovi i mnì dìlalo to sáèko znaèné starosti; báli jsme se totiž, že kvùli nìmu se naše loï stane støedem pozornosti.
Ani dívky nevypadají v lodi zrovna špatnì, když jsou pìknì obleèeny. Podle mého názoru nic nenadìlá takovou parádu jako vkusný veslaøský úbor. Jenže "veslaøský úbor" - to by mìly všechny dámy koneènì pochopit - má být úbor, v kterém se dá veslovat a ne pouze stát ve výkladní skøíni. To vám úplnì otráví celý výlet, když máte v lodi nìkoho, kdo se v jednom kuse stará jenom o své šaty a vùbec ne o tu plavbu. Já jednou mìl tu smùlu, že jsem si vyjel na piknik na øece s dvìma takovými sleènami. To jsme si teda dali!
Obì byly bájeènì vyšòoøené - samé krajeèky a hedvábné kaýrky a kytièky a mašlièky a k tomu roztomilé støevíèky a vzdušné rukavièky. Jenže to bylo obleèení pro fotografický ateliér a ne pro øeku. Byly to prostì "veslaøské úbory" podle francouzských módních žurnálù. V tomhle chtít laškovat nìkde v blízkosti skuteèné zemì, skuteèného vzduchu a skuteèné vody, to bylo èiré bláznovství.
Jejich první myšlenkou bylo, že loï není dost èistá. Oprášili jsme jim všechna sedátka a ujiš�ovali jsme je, že v lodi èisto je, ale sleèny nám nevìøily. Jedna pøejela špièkou ukazováèku v rukavièce po polštáøku a výsledek ukázala té druhé, naèež si obì povzdechly a usedly, tváøíce se jako musèednice z prvních dob køes�anství, které se snaží zaujmout u kùlu pozici co nejpohodlnìjší. Když èlovìk vesluje, tak se mu lehce stane, že trošku cáká, a tu se ukázalo, že staèí kapka vody a je po róbách. Stopa po té kapce prý nikdy nezmizí a na šatech zùstane navìky skvrna.
Já byl veslovod. A vesloval jsem, jak nejlíp jsem umìl. Už skoro pùl metru nad vodou jsem obracel vesla tak, aby se zasekla pìknì hranou, po každém zábìru jsem nejdøív nechal vodu z listù odkapat, než jsem zabral znova, a pro každý zásek jsem si vyhlédl to nejklidnìjší místeèko na hladinì. (Kolega na pøídi po chvíli prohlásil, že se necítí být veslaøem natolik povolaným, aby mohl veslovat se mnou, že však bude sedìt naprosto klidnì a studovat, jestli mu to dovolím, mùj styl. Ten ho prý neobyèsejnì zajímá.) Ale pøes to pøese všecko, pøes veškeré úsilí se mi nepodaøilo zabránit, aby obèasná sprška vody nedopadla na ty šaty.
Dívky si nestìžovaly, jenom se k sobì co nejtìsnìji tulily, sedìly tam s pevnì semknutými rty, a pokaždé, když na nì cákla kapièka vody, viditelnì se pøirkèily a pøiscvrkly. Byl na nì povznášející pohled, jak tak mlèky trpìly, mì však nicménì znervózòoval. Jsem èlovìk pøíliš citlivý. Vesloval jsem stdále nešikovnìji a nepravidelnìji a èím víc jsem se snažil necákat, tím víc jsem cákal.
Nakonec jsem to vzdal; øekl jsem, že budu veslovat na špici. Mùj kolega si taky myslel, že to tak bude lepší, a tak jsme si vymìnili místa. Sleènám bezdìènì uklouzl úlevný povzdech, když jsem se stìhoval k pøídi, a na okamžik se oèividnì rozzáøily. Chudinky malé! Se mnou na tom byly o mnoho líp. Chlápek, co si proti nim sedl teï, byl taková ta bezstarostná, pøitroublá veselá kopa a ohleduplnosti mìl asi tolik jako štìnì bernardýna. Hodinu jste ho mohli probodávat oèima, on to vùbec nepostøehl, a i kdyby to postøehl, tak si z toho nic nedìlal. Nasadil solidní ostré, chvástavé tempo, pøi kterém na celou loï støíkala voda jako z vodotrysku a celá posádka se hned musela pevnì držet. Když na nìkteré šatièky vyšplíchl víc než pùllitr vody, vždycky se bodøe zasmál, zvolal "Jéje, odpus�te," a podával sleènám svùj kapesník, aby se osušily.
"Ale to nic," zamumlaly pokaždé ty ubohé dívenky a pokradmu pøes sebe pøetahovaly šály a pelerínky a pokoušely se chránit okrajkovanými sluneèníèky.
Obìd, to pro nì bylo hotové utrpení. Chtìlo se po nich, aby si sedly do trávy, jenže ta tráva byla samý prach; a kmeny stromù, které jim byly nabídnuty jako opìradla, zøejmì už nìkolik týdnù nikdo nevykartáèoval; tak si na zem rozprostøely kapesníèky a posadily se na nì zpøíma jako svíce. Jeden z nás, když šel kolem nich s mísou studeného jazyka s majonézou, zakopl o nìjaký koøen a jazyk s majonézou vyletìl do vzduchu. Ani kousek na nì naštìstí nespadl, ale ta nehoda je upozornila na zcela nové nebezpeèí a velice je rozrušila; takže když se potom nìkdo zvedl a mìl v ruce nìco, co mohlo sletìt a udìlat škodu, obì sleèny po nìm se vzrùstající úzkostí koukaly, dokud se zase neposadil.
"No a teï vzhùru, dìvèata," øekl jim povzbudivì náš milý druhý veslaø, když bylo po jídle, "bude se umývat nádobí!"
Dívky mu hned neporozumìly. A když pochopily, jak to myslí, prohlásily, že nemají ponìtí, jak se nádobí umývá.
"Á, to já vás v cuku letu nauèím," smál se ten chlapík, "to je ohromná legrace! To si lehnete na bøi..., chci øíct, že se nakloníte k vodì, a všecko v ní pìknì ošploucháte."
Starší sestra namítala, že na takovou práci nejsou bohužel vhodnì obleèeny.
"Ále, to se lehko spraví," øekl druhý veslaø bezstarostnì. "Prostì si vykasejte suknì."
A skuteènì je k tomu pøinutil. Tyhle vìci, to prý je pøi pikniku ta nejvìtší švanda. A dívky øekly, to že by byly nikdy neøekly.
Teï když si na to znova vzpomínám, tak si øíkám, jestli ten mládenec doopravdy byl tak natvrdlý, jak jsme si tenkrát mysleli. Nebo spíš - ale ne, vylouèeno, vždy� se tváøil jako nevinné prostoduché dìcko!
Harris chtìl vystoupit u hamptonského kostela a jít si prohlédnout náhrobek paní Thomasové.
"Co to bylo zaè, ta paní Thomasová?" ptal jsem se ho.
"Jak to mám vìdìt?" odvìtil Harris. "Má prý pozoruhodný náhrobek, a já bych ho chtìl vidìt."
Já byl proti tomu. Možná že je se mnou nìco v nepoøádku, ale høbitovní pomníky mì nikdy nelákaly. Vím, že když pøijdete do nìjaké vesnice nebo do nìjakého mìsta, tak se sluší a patøí, abyste uhánìli na høbitov a pokochali se obhlídkou hrobù, ale já si tenhle druh rekreace vždycky dokážu odepøít. Mne nebaví prolézat za zády nìjakých sípavých dìdkù tmavé a studené kostely a èíst si tam epitafy. Ani podívaná na kus popraskané pamìtní desky, zapuštìné do nìjakého kamene, mi neskýtá to, èemu øíkám pocit opravdového štìstí.
Tím, jaký klid dovedu zachovat pøed vzrušujícími nápisy a s jakým nedostatkem entuziasmu naslouchám historiím místních rodin, odkajživa ohromuji dùstojné kostelníky a jejich city zraòuji špatnì zakrývanou nedoèkavostí, abych už byl pryè.
Jednoho slunného dne jsem se za zlatého rána opíral lokty o nízkou kamennou zídku, støežící venkovský kostelík, kouøil jsem a s hlubokou, tichou blažeností jsem vychutnával líbezný klid scenérie, kterou jsem mìl pøed sebou; šedivý starý kostel, obrostlý chomáèi bøeè�anu a s prapodivným døevìným portikem, celým vyøezávaným, bílá cestièka, vinoucí se dolù s kopce mezi øadami vysokých jilmù, chalupy s doškovými støechami, vykukující nad úhlednì sestøiženými živými ploty, v dolíku støíbrná øeka a kolem ní zalesnìné kopce.
Byla to rozkošná krajinka. Idylická, poetická a probouzela ve mnì vzletné myšlenky. Mìl jsem pocit, že jsem dobrý a ušlechtilý. Mìl jsem pocit, že už nikdy nebudu chtít høešit a lumpaèit. Sem pùjdu žít, nikdy se už nedopustím žádné špatnosti, povedu bezúhonný, pøeèistý život, a až zestárnu, budu mít støíbrné vlasy a... no, taková a podobná jsem mìl pøedsevzetí.
V té chvíli jsem všem svým pøátelùm a pøíbuzným odpustil jejich špatnosti a proradnosti a žehnal jsem jim. Oni nevìdìli, že jim žehnám. Šli dál svou zhýralou cestou, nevìdouce o tom, co já, daleko od nich, v té mírumilovné vesnièce, pro nì dìlám. Ale i tak jsem to pro nì dìlal a pøál jsem si, abych jim nìjak mohl sdìlit, že to pro nì dìlám, jelikož jsem jim chtìl pøinést štìstí. Stále ještì jsem se zabýval tìmito vznešenými, tklivými myšlenkami, když tu mé snìní pøerušil pronikavý písklavý hlas, který vykøikoval:
"Už du, vašnosti, už k nim du. Jo jo, vašnosti, už du, jenom na mì nesmìj spìchat."
Vzhlédl jsem a spatøil holohlavého staøíka, který ke mnì pajdal pøes høbitov, v ruce ohromný svazek klíèù, jež se pøi každém kroku rozcinkaly.
Mlèky, dùstojným gestem jsem mu naznaèoval, aby šel pryè, on se však dál pøibelhával ke mnì a co chvíli zapištìl:
"Už du, vašnosti, už du. Já kapánek kulhám. Už nejsem takovej èipera, jako sem bejval. Ráèej tudyhle, vašnosti."
"Zmizte, dìdku mizerná!" køikl jsem.
"Døív jsem pøijít nemoh, vašnosti," odpovìdìl. "Moje panièka jich zmerèila teprvá teï, v poslední chvíli. Ráèej za mnou, vašnosti."
"Zmizte!" opakoval jsem. "Ztra�te se, než pøeskoèím tu zídku a zabiju vás!"
To ho zøejmì pøekvapilo.
"Copak voni nechtìj vidìt zdejší náhrobky?" ptal se.
"Ne!" odpovìdìl jsem. "Nechci! Chci zùstat stát na tomhle místì, opøený o tuhle oblázkovou zídku. Zmizte a nechte mì na pokoji. Jsem pøecpaný krásnými a ušlechtilými myšlenkami a v tom stavu chci setrvat, protože je mi v nìm dobøe a pøíjemnì. Tak se mi tu nemotejte, nerozèilujte mì a nesnažte se tìmi svými pitomými náhrobky ze mì vyplašit moje lepší já. Táhnìte, sežeòte si nìkoho, kdo vás levnì pohøbí, a já zaplatím polovièku výloh."
To ho na okamžik zarazilo. Promnul si oèi a pozornì se na mì zadíval. Zvenèí vypadám dost lidsky, a tak si to všechno nemohl srovnat v hlavì.
"Voni sou v tìchle konèinách cizej, že jo?" ptal se. "Voni tady nežijou?"
"Ne," øekl jsem, "nežiju tady. Kdybych tady žil, tak byste nežil vy."
"Tak to teda pøece," pravil, "musej chtít vidìt zdejší náhrobky - hroby - no co sou tam pohøbený lidi - rakve."
"To jste úplnì vedle," køièel jsem, protože už ve mnì všechno vøelo. "Nechci vidìt náhrobky - aspoò ne ty vaše! Co bych z toho mìl? Máme svoje vlastní hroby - naše rodina totiž. Mùj strýc Podger napøíklad má na høbitovì v Kensal Greenu pomník, který je chloubou celého kraje; v hrobce mého dìda v Bow je dost místa pro osm návštìvníkù a moje prateta Susan má na finchleyském høbitovì hrob vyzdìný cihlami a na nìm kámen s basreliéfem takové jakési èajové konvice a kolem dokola tam má prvotøídní obložení ze svìtlé žuly, které stálo tìžké peníze. Když zatoužím po hrobech, tak se jdu poveselit na ty naše. O cizí hroby nestojím. Jenom na ten váš se pùjdu podívat, až vás pochovají. Víc pro vás udìlat nemùžu."
Rozbreèel se. A vykládal, že na jednom hrobì tam je kus kamene, o nìmž kdosi prohlásil, že je to pravdìpodobnì pozùstatek nìjaké sochy, a na jednom náhrobku že je vytesáno pár slov, která nikdy nikdo nedokázal dešifrovat.
I teï jsem toho zatvrzelce odmítl, øekl tedy srdceryvným tónem: "To se nepudou podívat ani na naše památeèní vokno?"
Ani na to jsem se nechtìl jít podívat, vypálil tedy svou poslední ránu. Pøišoural se blíž a chraplavì mi našeptával:
"Dole v kryptì mám dvì lebky, aspoò na ty se dou kouknout. Prosím jich, dou se kouknout na ty lebky. Sou mladej, sou na prázdninách a jistì si chtìj nìco užít. Dou se teda kouknout na ty lebky."
Otoèil jsem se a prchal, a v tom bìhu jsem slyšel, jak za mnou volá:
"Dou se kouknout na ty lebky! Vrátìj se a dou se kouknout na ty lebky!"
Harris, ten si však v hrobech, hrobkách a náhrobních nápisech libuje a z pomyšlení, že neuvidí rov paní Thomasové, se div nezbláznil. Na to, že uvidí rov paní Thomasové, se prý tìšil od první chvíle, co jsme zaèali plánovat tenhle výlet, vùbec by na nìj prý nejel, nebýt nadìje, že uvidí rov paní Thomasové.
Pøipomnìl jsem mu George a že musíme být s lodí kolem páté v Sheppertonu, kde se s ním máme sejít, a Harris zaèal na George nasazovat psí hlavu. Jak to prý, že se George mùže celý den nìkde flákat a my dva se musíme sami døít s touhle nemotornou, vratkou starou kocábkou proti proudu jen proto, že se s ním máme sejít? To nemohl taky pøiložit ruku k dílu? To si nemohl vzít jeden den volna a jet rovnou s námi? Hromk aby bacil do té jeho banky! S ním to tam stejnì nevytrhnou!
"Kdykoli tam za ním pøijdu," rozhorloval se Harris, "jakživ nemá nic na práci. Celý den døepí za sklem a jenom se snaží vypadat, jako že nìco dìlá. K èemu je takový chlap za sklem dobrý? Já musím pracovat, abych se uživil. Proè on teda nepracuje taky? Co je jim takhle v té bance platný? A k èemu jsou vùbec všechny ty banky dobré? Seberou tvoje peníze, a když na nì potom vystavíš šek, tak na nìj naèmárají "není krytí", "obra�te se na výstavce" a pošlou ti ho zpátky. Tak co z toho máš? A takovouhle lumpárnu mnì minulý týden provedli dvakrát. Ale já už si to nedám líbit a svoje konto u nich zruším. Kdyby byl George s námi, mohli jsme se jít kouknout na ten náhrobek. Já ostatnì ani nevìøím, že je v bance. Nìkde se flinká a tropí alotria, docela urèitì! a všecku tuhle døinu nechal na nás. Já vystoupím a pùjdu se napít."
Upozornil jsem ho, že od hospod jsme na hony daleko, a on zaèal nadávat na øeku a co on prý takhle z té øeky má a to prý každý, kdo si vyjede na øeku, má umøít žízní?
Když Harris zaène takhle, tak je nejlepší se s ním nehádat. Za chvilku mu dojde dech a pomalouèku se uklidní.
Jenom jsem mu pøipomnìl, že v jednom koši máme láhev citrónové š�ávy a ve špici lodi bandasku s vodou, a když se ty dvì vìci smíchají, že je z toho studený a osvìžující nápoj.
Ale on hned vyletìl a navezl se i do citronády a do všech "podobných bøeèièek pro žáèky z nedìlní školy", jak tomu øíkal, prostì do zázvorové limonády a malinového syrupu, atd. atd. To všecko prý jenom kazí trávení a nièí tìlo a duši jakbysmet a je pøíèinou poloviny všech zloèinù v Anglii.
Nìèeho se však prý napít musí, i vylezl na lavièku a natáhl se pro tu láhev. Ta byla až na dnì koše a nahmatat ji, to zøejmì nebylo jen tak, a Harris se tudíž musel naklánìt a natahovat dál a dál, a jak se i pøi tom, aèkoliv byl hlavou dolù, snažil poøád kormidlovat, zatáhl za to druhé lanko a narval loï do bøehu. Tím nárazem se pøekotil, zapíchl se do koše a zùstal v nìm stát na hlavì, s rukama køeèovitì svírajícíma luby lodi a s nohama trèícíma do vzduchu. Vùbec se neodvážil pohnout, protože mìl strach, že sletí do øeky, a tak tam musel takhle trèet, dokud se mi nepodaøilo popadnout ho za nohy a z toho koše ho vytáhnout, a to ho rozvzteklilo víc než všechno ostatní.

Vydírání - Jak na to správnì reagovat - Sobecké hulvátství majitelù pobøežní pùdy - Výstražné tabule - Nekøes�anské pocity Harrisovy - Jak Harris zpívá kuplety - Veèírek ve vybrané spoleènosti - Hanebné chování dvou zlotøilých mladíkù - Pár užiteèných informací - George si kupuje bandžo.

VIII

Zastavili jsme se pod vrbami u Kempton Parku a obìdvali jsme. Tam je to moc hezké; podél øeky se tam táhne pøíjemná travnatá rovinka, nad kterou se sklánìní vrby. Zrovna jsme si dali tøetí chod - bílý chléb s džemem -, když k nám pøišel nìjaký gentleman bez kabátu a s krátkou fajfkou a chtìl vìdìt, jestli my víme, že na tomhle pozemku nemáme co dìlat. Odpovìdìli jsme mu, že jsme o té vìci ještì natolik neuvažovali, abychom mohli dospìt k definitivnímu úsudku, ale jestli nás jako gentleman ujistí èestným slovem, že tu nemáme co dìlat, že mu bez váhání uvìøíme.
To žádané ujištìní nám dal a my jsme mu za nì podìkovali, ale on tam otálel dál a tváøil se neuspokojenì, tak jsme se ho zeptali, co ještì pro nìho mùžeme udìlat; a Harris, který je vždycky ochoten se s každým skamarádit, mu nabídl krajíèek chleba s džemem.
Ten chlap zøejmì patøil k nìjaké sekte zapøisáhlých odpùrcù chleba s džemem, nebo� ho odmítl, a to velice hrubì, jako kdyby ho rozzlobilo, že jsme ho jím pokoušeli, a dodal, že má za povinnost nás odtud vyhnat.
Harris øekl, že jestli to má za povinnost, tak by to holt mìl udìlat, a zeptal se ho, jakým zpùsobem by se to podle jeho pøedstav dalo provést nejlíp. Harris je to, èemu se øíká "dobøe udìlaný mužský", a vypadá jako samá kost a šlacha, a ten chlap si ho zmìøil od hlavy až k patì a prohlásil, že se pùjde poradit se svým šéfem a pak že se vrátí a mrskne s námi do vody.
To� se ví, že jsme ho už nikdy nevidìli, a to, co vlastnì chtìl, byl, to� se ví, šilink. U øeky je jich dost, takových hrubiánù, co si v létì pøijdou na pìkné peníze tím, že courají po bøehu a takhle vydírají nedovtipné bambuly. Tvrdí, že je posílá majitel pozemku. Na to máte správnì reagovat tak, že tomu chlapovi dáte své jméno a adresu, a a� si vás majitel, když s tím má doopravdy nìco spoleèného, zažaluje a podá dùkaz, jakou škodu jste mu na tom pozemku zpùsobili, když jste si na nìj na jednom místì sedli. Jenže lidé jsou vìtšinou tak hrozní lenoši a ustrašenci, že si tu lumpárnu radìji nechají líbit, èímž ji jenom podporují, místo aby ji s trochou ráznosti jednou provždy zatrhli.
A když za to opravdu mùže majitel pozemku, pak by mìl být veøejnì pranýøován. To sobectví vlastníkù pobøežní pùdy rok od roku vzrùstá. Kdyby bylo po jejich, tak by snad uzavøeli celou øeku Temži. S jejími menšími pøítoky a rameny to už beztak dìlají. Do dna zarážejí kùly, od bøehu ke bøehu natahují øetìzy a na kdejaký strom pøitloukají obrovské výstražné tabule. Pohled na tyhle výstražné tabule probouzí v mé povaze všechny ty nejhorší pudy. To mám vždycky chu� tu tabuli strhnout a tak dlouho ji otloukat o hlavu toho, kdo jim tam dal, až ho zabiju a potom pochovám a tu tabuli mu budu moci dát na hrob jako pomník.
Svìøil jsem se s tìmito svými pocity Harrisovi, a ten mi øekl, že on mívá pocity ještì horší. On prý toužívá nenen zabít toho èlovìka, který za vyvìšení takové tabule nese odpovìdnost, ale zmasakrovat celou jeho rodinu a všechny jeho pøátele a pøíbuzné a pak ještì vypálit jeho dùm. To už se mi zdálo ponìkud pøehnané a taky jsem to Harrisovi øekl, ale on mi odpovìdìl: "Vùbec ne! To by takovému èlovìku po zásluze patøilo. A ještì bych na tom spáleništi zazpíval kuplet."
Že v té své krvežíznivosti zachází Harris takhle daleko, to už mì znepokojilo. Nikdy bychom nemìli pøipustit, aby se náš cit pro spravedlnost zvrhl v pouhou pomstychtivost. Velice dlouho mi trvalo, než jsem Harrise pøimìl, aby v té vìci zaujal køes�anštìjší stanovisko, ale nakonec se mi to pøece jen podaøilo a Harris slíbil, že tedy ušetøí pøátele a pøíbuzenstvo a že na spáleništi nebude zpívat kuplet.
Vy jste nikdy neslyšeli Harrise zpívat kuplet, takže nemùžete pochopit, jak velikou službu jsem tím prokázal lidstvu. Jednou z Harrisových utkvìlých myšlenek totiž je, že umí zpívat kuplety; ti Harrisovi pøátelé, kteøí už zažili Harrisovy pokusy v tom smìru, mají naopak utkvìlou myšlenku, že to Harris neumí, že to nikdy umìt nebude a že by se mu nikdy nemìlo dovolit aby to zkoušel.
Když je Harris nìkde ve spoleènosti vyzván, aby zazpíval odvìtí vždycky: "No prosím, ale já umím zpívat jenom kuplety," a øekne to tónem, který má naznaèit, že jeho podání kupletù je nìco, co byste si mìli jednou poslechnout a pak umøít.
"Ale to je právì bájeèné," øekne hostitelka. "Zazpívejte nám nìjaký, pane Harrisi." A Harris se zvedne a kráèí k pianu a záøí blahovùlí jako èlovìk nesmírnì velkomyslný, který se zrovna chystá nìkoho nìèím obdarovat.
"Teï se, prosím vás, všichni utište," volá hostitelka a toèí se kolem dokola. "Pan Harris nám zazpívá nìjaký kupletek."
"Výbornì!" jásají hosté a spìchají ze zimní zahrady a pøibíhají po schodech a shánìjí po celém domì jeden druhého a cpou se do salónu a uvelebují se tam a už napøed se všichni uculují.
A Harris zaèíná.
Nu, u kupletisty nekoukáte tak moc na kvalitu hlasu. Neoèekáváte pøesný pøednes ani bezvadnou vokalizaci. Nevadí vám, když ten èlovìk uprostøed tónu zjistí, že to vzal moc vysoko, a znièehonic pøeskoèí níž. Nestaráte se o nìjaký rytmus. Nerozèílí vás, když je zpìvák o dva takty pøed doprovodem a uprostøed verše znanadání zpívat pøestane, dohodne se s pianistou a pak s tím veršem zaène ještì jednou. Ale poèítáte s tím, že uslyšíte text.
Na to pøipraveni nejste, že si zpìvák nevzpomene na víc než na první tøi øádky první sloky a ty že bude znova a znova opakovat, dokud nepøijde øada na refrén. Na to pøipraveni nejste, že se zpìvák uprostøed vìty najednou odmlèí, uchichtne se a pak øekne, že to je sice naprosto nepochopitelné, ale zaboha prý si nemùže vzpomenout, jak je to dál, a pak že se bude chvilku snažit nìjak si to v duchu sesumírovat a o hodnì pozdìji že se na to najednou rozpomene, a to v okamžiku, když už je v docela jiné èásti písnì, a že bez nejmenšího upozornìní nechá zpívání a honem vám odøíká zbytek toho døívìjšího verše. Na to pøipraveni - ale co, já vám to prostì pøedvedu, jak Harris zpívá kuplety, a udìlejte si úsudek sami.

HARRIS (stojí pøed pianem a obrací se k nedoèkavým zástupùm): Víte, ona je to taková otøepaná vìc, bohužel. Vy ji budete všichni znát, víte. Ale je to jediná vìc, kterou umím. No je to prostì ta píseò soudce ze Zástìrky, víte - ne, ze Zástìrky ne, je to z toho - z toho - no však vy víte z èeho,- z té druhé operety prostì, no však vy víte. A refrén musíte všichni zpívat sborem, víte.
(Radostný šum v davu a dychtivost pøipojit se k zpívání refrénu. Nervózní pianista skvìle hraje pøedehru k písni soudce z Pøelíèení pøed porotou. Nadchází okamžik, kdy Harris mìl zaèít. Harris to nebere na vìdomí. Nervózní pianista znovu zaèíná hrát pøedehru a souèasnì Harris zaèíná zpívat a vychrlí první dva verše admirálovy písnì ze Zástìrky. Nervózní pianista se ještì chvíli pokouší prosazovat tu pøedehru, pak toho nechá a snaží se dohonit Harrise doprovodem k písni soudce z Pøelíèení pøed porotou, vidí, že ten doprovod nesedí, usiluje o to, aby si uvìdomil, co to vlastnì dìlá a kde je, má dojem, že mu selhává rozum, a pøestává hrát.)
HARRIS (ho vlídnì povzbuzuje): Všecko v poøádku. Hrajete moc pìknì, vážnì. Jen tak dál.
NERVÓZNÍ PIANISTA: Poslechnìte, nìkde muselo dojít k omylu. Co to zpíváte?
HARRIS (bez nejmenšího zaváhání): No pøece píseò soudce z Pøelíèení pøed porotou. Copak vy ji neznáte?
JEDEN HARRISÙV PØÍTEL (zezadu ze salónu): To nezpíváš, ty troubo, zpíváš admirálovu píseò ze Zástìrky.
(Dlouhé dohadování mezi Harrisem a Harrisovým pøítelem, co to Harris vlastnì zpívá. Pøítel nakonec prohlásí, že je úplnì jedno, co to Harris zpívá, pokud to Harris doopravdy zpívá, a Harris, v nìmž oèividnì hárá pocit utrpìného bezpráví, žádá pianistu, aby zaèal znova naèež pianista hraje pøedehru k písni admirálovì a Harris se chytí jednoho místa v hudbì, které považuje za zvláš� vhodné k nástupu, a spustí.)
HARRIS: Když jsem byl mlád
a udìlal doktorát...
(Všeobecný výbuch smíchu, který si Harris vykládá jako kompliment. Pianista pomyslí na manželku a na celou svou rodinu, vzdává ten nerovný boj a odchází; a jeho místo zaujímá muž se silnìjšími nervy.)
NOVÝ PIANISTA (bodøe): Tak hele, kamaráde, vy prostì zaènete a já se k vám pøipojím. S nìjakou pøedehrou si nebudeme lámat hlavu.
HARRIS (zvolna mu svítá, v èem je vysvìlení tìch zmatkù, a smìje se): Prokristapána! Nezlobte se na mì, prosím vás. No jo, vždy� já jsem ty dva kuplety motal dohromady. To mì Jenkins tak popletl, víte. Tak jedem!
(Zpívá; jeho hlas zjevnì vychází ze sklkepù a zní v nìm nenápadné varování, že se blíží zemìtøesení.)
Když jsem byl mlád, pracoval jsem v potu tváøí
coby poskok v advokátní kanceláøi.
(Otoèí se k pianistovi) Vzal jsem to moc hluboko, kamaráde. Zaèneme znova, prosím vás.
(Podruhé zpívá ty dva verše, tentokrát vysokým flasetem. Mohutný úžas v obecenstvu. Nervózní stará dáma poblíž krbu se dává do pláèe a musí být odvedena ze salónu.)
HARRIS (zpívá dál):
Myl jsem tam okna, myl jsem tam dveøe, myl jsem...
Ne ne, tak to není... Myl jsem tam okna zasklených dveøí, myl jsem taky podlahy... ale ne, ksakru!
Jé, promiòte. To je zvláštní, na tenhle verš si najednou nemùžu vzpomenout. Myl jsem... myl jsem tam... ale to nic, riskneme to prostì a pøejdeme rovnou k refrénu.
(Zpívá):
A nyní hejsa hejsa hejsa hejsa hejsasá
mì pánem svého loïstva jmenovala královná.
No a teï všichni! Tyhle poslední dva verše opakovat sborem, víte.
SBOR: A nyní hejsa hejsa hejsa hejsa hejsasááá
ho pánem svého loïstva jmenovala královnááá.

A Harris si jakživ neuvìdomí, jakého ze sebe dìlá kašpara a jak otravuje spoustu lidí, kteøí mu nijak neublížili. Vážnì si pøedstavuje, že jim poskytuje vybraný požitek, a nabízí se, že po veèeøi zapìje další kuplet.
Když už mluvíme o kupletech a veèírcích, tak si vzpomínám na jednu takovou pozoruhodnou pøíhodu, kterou jsem osobnì zažil; ta pøíhoda vrhá dost svìtla na skryté duševní pochody v lidech, a tak si myslím, že by mìla být na tìchto stránkách zaznamenána.
Poøádal se veèírek a byli jsme tam samí elegantní a vysoce kultivovaní lidé. mìli jsme na sobì svoje nejlepší šaty, bavili jsme se vybranì a byli jsme velice spokojení - všichni až na dva mládence, studenty, kteøí se právì vrátili z Nìmecka; byli to takoví obyèejní chlapci a nikde nemìli stání a zøejmì se necítili ve své kùži, jako kdyby mìli dojem, že se na tom veèírku poøád nic nedìje. Ve skuteènosti to bylo tím, že jsme pro nì byli pøíliš rafinovaní. Nestaèili prostì na naši duchaplnou a pøitom uhlazenou konverzaci a na naše vytøíbené záliby. Mezi námi nebyli prostì na místì. Nemìli tam vùbec být. Na tom jsme se pozdìji všichni shodli.
Pøehrávali jsme si morceaux od starých nìmeckých mistrù. Diskutovali jsme o filosofii a etice. Delikátnì a dùstojnì jsme flirtovali. Dokonce jsme i vtipkovali - nesmírnì vytøíbenì ovšem.
Po veèeøi kdosi recitoval nìjakou francouzskou báseò a my jsme prohlásili, že je pøekrásná; a potom jedna dáma zapìla španìlsky takovou sentimentální baladu, a nad tou jeden èi dva z nás zaplakali - byla tak dojemná.
A tu se zveli ti dva mladíci a zeptali se nás, jestli jsme nìkdy slyšeli profesora Slossenna Boschena (který prý právì pøišel a je dole v jídelnì) zpívat jeho slavný nìmecký kuplet.
Pokud jsme se mohli upamatovat, neslyšel ho nikdo z nás.
Mladíci øekli, že je to nejlegraènìjší kuplet, jaký kdo kdy složil, a jestli prý chceme, požádají pana Slossenna Boschena, s kterým se výbornì znají, aby nám ho zazpíval. Je prý tak legraèní, že když ho pan Slossenn Boschen jednou zpíval nìmeckému císaøi, museli ho (nìmeckého císaøe totiž) odnést na lože.
A nikdo prý ten kuplet neumí zazpívat tak jako pan Slossenn Boschen; bìhem celé té produkce zachovává tak hlubokou vážnost, až by se mohlo zdát, že zpívá nìco tragického, ale tím vìtší je to ovšem legrace; ani pøednesem ani chováním prý nikdy nenaznaèí, že to, co zpívá, je vlastnì veselé - tím by celý efekt pokazil. Právì pro ten jeho nesmírnì vážný, skoro až dojemný výraz je ten kuplet tak neodolatelnì smìšný.
Øekli jsme, že si ho poslechneme s velikou chutí, že se potøebujeme poøádnì zasmát, a oni tedy šli dolù pro pana Slossenna Boschena.
Ten zøejmì tu svou píseò zpíval velice rád, protože pøišel okamžitì a beze slova usedl k pianu.
"Jé, to se pobavíte! To se nachechtáte!" øíkali tiše ti dva mladíci, když procházeli salónem, a pak zaujali nenápadné postavení za profesorovými zády.
Pan Slossenn Boschen se doprovázel sám. Pøedehra zrovna nenapovídala, že pùjde o kuplet. Mìla melodii spíš zasmušilou, až rozryvnou. Skoro z ní naskakovala husí kùže, ale my jsme si navzájem šeptali, že to je ta nìmecká metoda, a chystali jsme se na velikou zábavu.
Já sám nìmecky neumím. Ve škole jsem se nìmèinì uèil, ale do dvou let potom, co jsem vystudoval, jsem z ní všechna slovíèka zapomnìl a od té doby je mi mnohem líp. Pøesto jsem nechtìl, aby ti lidé tam tu moji nevìdomost vytušili; a pøipadl jsem na nápad, který se mi zdál znamenitý. Nespouštìl jsem pohled z tìch dvou studentù a dìlal jsem všechno po nich. Když se pochechtávali, pochechtával jsem se taky; když smíchy øvali, øval jsem smíchy i já; a kromì toho jsem se ještì tu a tam polohlasnì zasmál sám od sebe, jako kdybych byl postøehl drobnou perlièku humoru, která ostatním unikla. To jsem pohládal za obzvláš� vychytralé.
Ale jak píseò pokraèovala, stále jsem zjiš�oval, že i spousta jiných lidí upírá oèi na ty dva mládence zrovna tak jako já. I tihle lidé se pochechtávali, když se pochechtávali oba studenti, a øvali smíchy, když øvali smíchy oba studenti; a ponìvadž oba studenti se pøi tom kupletu pochechtávali, øvali smích a vybuchovali v hlasitý øehot v jednom kuse, šlo všechno hladce jako po másle.
Pøesto však ten nìmecký profesor nevypadal spokojenì. Zprvu, když jsme se smát teprve zaèínali, vyjadøoval výraz jeho tváøe nesmírný údiv, jako kdyby smích bylo to poslední, co oèekával jako uznání. To nám pøipadalo velice smìšné; a øíkali jsme, že už jeho vážné chování tvoøí polovinu celé té švandy. Kdyby jen sebeménì naznaèil, že dobøe ví, jakou hraje komedii, všechno by to hned pokazil. A když jsme se pak smáli víc a víc, údiv v jeho oblièeji vystøídalo pobouøení a rozhoøèení a zlostnì se na nás na všechny mraèil (jenom na ty dva mladíky ne, jelikož ti stáli hned za ním, a nemohl je tedy vidìt). To už nás rozchechtávalo tak, že jsme se svíjeli v køeèích. Øíkali jsme, že to bude naše smrt, tenhleten kuplet. Už sama ta slova, øíkali jsme, staèí, aby se èlovìk válel po zemi, ale když je ještì navíc provází ta jeho markýrovaná vážnost - ne, to už se prostì nedá vydržet!
Pøi posledních verších se nadobro pøekonal. Škaredil se na nás s tak soustøedìnou zuøivostí, že by nás byl velice znervóznil, kdyby se nám už napøed nebylo dostalo upozornìní, že takhle se v Nìmecku zpívají kuplety. A do té pochmurné hudby vložil tak kvílivý tón agónie, že nevìdìt, že je to písnièka veselá, vyli bychom se snad rozplakali.
Dozpíval za burácejícího chechotu. Volali jsme, že to byla ta nejvìtší legrace, jakou jsme v životì slyšeli. Divili jsme se, jak se po nìèem takovémhle poøád ještì mùže ve svìtì udržovat názor, že Nìmci nemají žádný smysl pro humor. A ptali jsme se profesora, proè ten kuplet nepøeložil do angliètiny, aby mu rozumìli i lidé nevzdìlaní a mohli si poslechnout, jak poøádný kuplet má vlastnì vypadat.
Tu se pan Slossenn Boschen zvedl a zaèal pøíšernì øádit. Nadával nám nìmecky (øekl bych, že pro tento úèel je to jazyk neobyèejnì zdatný), poskakoval, zatínal pìsti a tupil nás vší angliètinou, kterou umìl. Køièel, že takto ho v životì nikdo neurazil.
Vyšlo najevo, že to, co zpíval, nebyl vùbec žádný kuplet. Bylo to o jedné dívèinì, která žila v Harcu a obìtovala vlastní život, aby spasila duši svého milého; ten taky umøel a setkal se s ní v oblacích; ale potom, v poslední sloce, dal té její duši kvinde a upláchnul jí s jinou duší - podrobnosti si už pøesnì nepamatuji, vím jenom, že to bylo nìco hroznì smutného. Pan Boschen pravil, že když to jednou zpíval nìmeckému císaøi, tak vzlykal (nìmecký císaø totiž) jako malé dìcko. A dodal (pan Boschen totiž), že ta píseò je všeobecnì uznávána za jednu nejtragiètìjších a nejdojemnìjších písní v nìmecké øeèi.
Byli jsme v trapné situaci - v moc trapné. Co jsme mìli øíkat? Rozhlíželi jsme se po tìch dvou mládencích, co to celé nastrojili, ti se ale hned, jak ta píseò skonèila, nenápadnì vytratili z domu.
Takhle ten veèírek skonèil. V životì jsem už nezažil spoleènost, která by se rozcházela v takové tichosti a tak naprosto bez ceremonií. Ani jsme jeden druhému neøekli dobrou noc. Dolù jsme odcházeli po jednom, našlapovali jsme co nejmìkèeji a drželi jsme se ve stínu. Sluhy jsme žádali o klobouky a pláštì úplnì šeptem, domovní dveøe jsme si otevøeli každý sám, jak jsme vyklouzli na ulici, honem jsme se hnali za roh a dìlali jsme, co jsme mohli, abychom se jeden druhému vyhnuli.
Od té doby se nijak zvláš� nezajímám o nìmecké písnì.
V pùl tøetí jsme dojeli k sunburyskému zdymadlu. Ten kus Temže pøed jeho vraty je líbeznì hezký a taky to druhé rameno øeky je pùvabné; ale tím se nesnažte veslovat.
Já jsem se o to jednou pokusil. Sedìl jsem tenkrát u vesel a ptal jsem se chlapcù, co kormidlovali, jestli se to podle jejich názoru dá dokázat, a oni øekli, jistì, podle jejich názoru prý ano, musí se ovšem poøádnì zabírat. To jsem byli zrovna pod lávkou pro pìší, co tam vede pøes vodu, a já se opøel do vesel, sebral všechny své síly a dal se do toho.
Vesloval jsem úžasnì. Nasadil jsem solidní, rovnomìrné tempo. Vložil jsem do toho paže, nohy i záda. Zabíral jsem ráznì, hbitì, tvrdì, no, pøedvedl jsem styl skutku velkolepý. Moji dva pøátelé øíkali, že je radost se na mì dívat. Asi tak po pìti minutách jsem si myslel, že už musíme být skoro u jezu, a zvedl jsem hlavu. Byli jsme poøád pod tou lávkou, pøesnì na stejném místì, kde jsme byli, když jsem zaèal veslovat, a ti dva idioti se chechtali, div se neztrhali. Døel jsem se totiž jako blázen, jen abych loï udržel pod tou lávkou. Od té doby nechávám ty druhé, aby v øeèištích vedle plavebních kanálù veslovali proti proudu.
Teï jsme veslovali až k Waltonu, který je kupodivu dost veliký na to, že je to jen mìsteèko u øeky. A jako všechna mìsta u øeky i Walton vybíhá k vodì jen uzouèkým cípkem, takže z lodi máte dojem, že je to vesnice, která má všeho všudy pùl tuctu domù. Jediná mìsta mezi Londýnem a Oxfordem, z kterých z øeky nìco uvidíte, jsou Windsor a Abingdon. Všechna ostatní se schovávají nìkde za rohem a na øeku vykukují jen jedinou ulicí; a já jim dìkuju, že jsou tak ohleduplná a že bøehy øeky ponechávají hájùm a polím a vodním zaøízením.
I Reading, aèkoli dìlá, co mùže, aby ponièil, pošpinil a zohyzdil ten kus øeky, na který dosáhne, má aspoò tolik slušnosti, že vìtší èást své šeredné tváøe schovává tak, aby nani od vody nebylo vidìt.
Ve Waltonu si samozøejmì zøídil nìjakou malou stanici Caesar - mìl tam tábor nebo opevnìné ležení nebo takového nìco. Postupovat po øekách proti proudu - to bylo prostì jeho. A taky tam ovšem byla královna Alžbìta. Té ženské neuniknete, a� se hnete kamkoli. A nìjaký èas tam pobyli Cromwell a Bradshaw (ne ten Bradshaw, co sestavuje jízdní øády, nýbrž ten kat krále Karla I.) To mohla být dost zábavná parta, ti všichni dohromady.
Ve waltonském kostele mají železnou "uzdu pro štìkny". Za dávných èasù krotívali takovými vìcmi ženské jazyky. Teï už se o to nikdo ani nepokouší. Železo je patrnì èím dál vzácnìjší a jiné kovy na to nejsou dost pevné.
V tom kostele jsou také pamìtihodné náhrobky a já se bál, že od nich Harrise vùbec nedostanu; ale zøejmì si na nì nevzpomnìl a tak jsme jeli dál. Za mostem se øeka strašlivì kroutí, takže to tam vypadá malebnì, jenže pro toho, kdo táhne loï nebo vesluje, je to jenom k zlosti a mezi ním a kormidelníkem to vyvolává samé hádky.
Jedete tu kolem Oatlands Parku, který je na pravém bøehu. Slavné, starobylé sídlo. Nìkomu, nevím už komu, je ukradl Jindøich VIII. a žil si v nìm. V zahradì je tam jeskynì, kterou si mùžete za jistý poplatek prohlédnout a která je prý tuze krásná; ale já toho na ní moc nevidím. Nebožka vévodkynì z Yorku, která v Oatlandu žila, mìla hroznì ráda psy a mìla jich ohromné množství. A dala si pro nì zøídit zvláštní høbitov, kde je všechny pochovala, když pošli; leží jich tam aspoò padesát a každý má nad sebou náhrobní kámen a na nìm vytesaný epitaf.
A já si troufám øíct, že ti psi si to zaslouží zrovna tak jako kterýkoli prùmìrný køes�an.
U "Corwayských kùlù" - v prvním ohybu nad waltonským mostem - došlo k bitvì mezi Caesarem a Cassivellaunem. Cassivellaunus tady øeku pro Caesara neèekanì upravil: zarazil do ní spoustu kùlù (a bezpochyby na nì pøitloukl výstražné tabule). Ale Caesar se pøesto dostal na druhý bøeh.
Caesara prostì nezaženete od téhle øeky nièím. Takových chlapù by teï bylo zapotøebí na tìch soukromých ramenech.
Halliford a Shepperton jsou v tìch svých konèinách, jimiž se dotýkají øeky, docela pìkná mìsteèka; ale jinak není ani na jednom z nich nic pozoruhodného. Na sheppertonském høbitovì je však jeden hrob s nìjakou básnièkou na pomníku, mìl jsem tedy strach, aby Harris nechtìl vystoupit a motat se kolem nìj. A když jsme se blížili k pøístavišti, vidìl jsem, jak na nì upírá roztoužené zraky. Ale podaøilo se mi shodit mu obratným pohybem do øeky èapku a on v tom rozèilení, když ji lovil, a v tom rozhoøèení, jak nadával na mou nešikovnost, na své milované hroby zapomnìl.
Ve Weybridgi spoleènì vékají do Temže Wey (moc hezká øíèka, pro menší loïky splavná až do Guldfordu, jedna z tìch, které se odjakživa chystám prozkoumat, k èemuž se nemùžu dostat), Bourne a Basingstonský prùplav. Zdymadlo je hned naproti mìstu a první, co jsme spatøili, když jsme se k nìmu dostali na dohled, bylo Georgeovo sáèko nahoøe nad vraty. Prùzkumem z vìtší blízkosti pak vyšlo najevo, že v tom sáèku je i George.
Montmorency se dal do zuøivého štìkotu, já pokøikoval, Harris hulákal; George mával kloboukem a øval v odpovìï. Strážce zdymadla se pøiøítil s dlouhým hákem, nebo� byl pøesvìdèen, že nìkdo spadl do zdýmací komory, a když zjistil, že tam nespadl nikdo, byl zjevnì rozmrzelý.
George mìl v ruce jakýsi prapodivný balíèek ve voskovaném plátnì. Na jednom konci byl zakulacený a po stranách plochý a z toho konce trèela taková dlouhá rovná rukoje�.
"Co to máš?" volal Harris. "Pánev?"
"Ne," odvìtil George a v oèích mu podivnì, divoce zablýsklo. "To je tuhle sezónu strašnì v módì. Na øece už to má kdekdo. To je bandžo."
"To ján nevìdìl, že umíš hrát na bandžo!" vykøikli jsme, Harris i já, jedním dechem.
"Vždy� já to taky neumím," odvìtil George. "Ale prý je to velice lehké. A mám k tomu návod."

Zapøeháme George do práce - Pohanské pudy vleèných lan - Nevdìèné chování dvojsifu - Ti, co táhnou, a ti, co se vezou - K èemu se hodí milenci - Podivné zmizení postarší dámy - Velký spìch, malá rychlost - Ve vleku dìvèat: vzrušující zážitek - Zmizelé zdymadlo aneb strašidelná øeka - Hudba - Zachránìni!

IX

Teï, když už byl s námi George, pøinutili jsme ho pracovat. On pracovat nechtìl, samozøejmì; to bych ani nemusel øíkat. Že prý se dost nadøel v bance, vykládal. Ale Harris, èlovìk v jádøe necitelný a nelítostný, mu øekl:
"Tak teï se dost nadøeš na øece, pro zmìnu; zmìna, ta každému svìdèí. A ven!"
George nemohl s dobrým svìdomím - kde by taky dobré svìdomí vzal? - nic namítat, vzmohl se pouzena poznámku, že by snad radìji mìl zùstat v lodi a vaøit èaj a Harris a já že bychom ho mìli táhnout, protože pøíprava èaje je práce strastiplná a Harris a já vypadáme unavenì. Jedinou naší odpovìdí na to bylo, že jsme mu vložili do ruky vleèné lano, on se ho tedy chopil a vystoupil z lodi.
Vleèné lano, to je vìc velice záhadná a nevypoèitatelná. Stoèíte je se stejnou péèí a trpìlivostí, s jakou skládáte nové kalhoty, a o pìt minut pozdìji, když si pro nì jdete, je z nìho dìsivá motanice, která vás pobouøí až do hloubi duše.
Nechci pomlouvat, ale jsem pevnì pøesvìdèen, že kdybyste vzali bìžné vleèné lano, natáhli je rovnì pøes louku a pak se k nìmu na tøicet vteøin otoèili zády, zjistili byste, až byste se na nì zas podívali, že se smrsklo na jednu hromadu do prostøedka té louky a tam že se všelijak propletlo, nadìlalo na sobì uzle, ztratilo oba své konce a promìnilo se v samé smyèky; a že byste si k nìmu museli sednout do trávy a že by vám trvalo dobrou pùlhodinku, než byste je za neustálého nadávání zase rozmotali.
Takové mínìní já mám o vleèných lanech všeobecnì. Je ovšem možné, že existují èestné výjimky; neøíkám, že ne. Je možné, že existují vleèná lana, která svému poslání dìlají èest - lana svìdomitá, slušného chování - lana, která si o sobì nemyslí, že slouží k háèkování a nepokoušejí se, jak jen je necháte bez dohledu, ze sebe uštrikovat deèku na lenoch fotelu. Øíkám, že je možné, že existují i taková lana; upøímnì v to dufám. Ale zatím jsem se s žádným takovým nesetkal.
To naše vleèné lano jsem sám pøipravil, než jsme dojeli k zdymadlu. Harrisovi bych je byl nesvìøil, ten je nedbalý. Já sám jsem je zvolna a pozornì svinul, uprostøed pøevázal a jemnì položil na podlážku lodi. Harris je potom odobrnì zvedl a vložil do ruky Georgovi. George je pevnì uchopil, držel je daleko od sebe a jal se je rozvíjet, jako kdyby odmotával plenky s novorozenìte; a ještì neodvinul ani celých dvanáct metrù a už se na vìc víc než èemukoli jinému podobala mizernì upletené rohožce.
A takhle je to vždycky, s vleèným lanem to vždycky dopadne stejnì. Ten na bøehu, ten co se lano snaží rozmotat, si myslí, že to zavinil ten, co lano svinoval; a když si èlovìk na øece nìco myslí, tak to taky øekne.
"Cos to s tím provádìl, to sis chtìl udìlat rybáøskou sí�? Podívej se na ten mišmaš, co ti z toho vyšel! Tos to nemoh svinout jaksepatøí, ty tajtrlíku pitomá?" láteøí co chvíli, když se s tím lanem zuøivì pere a rozkládá je po navigaci a lítá kolem dokola a marnì hledá jeho konec.
Zatím ten, co lano svinoval, je pøesvìdèen, že všechnu vinu na tom propletenci má ten, co se snaží lano rozvinout.
"Bylo úplnì v poøádku, než se dostalo do rukou tobì!" køièí rozhoøèenì. "Proè na to, co dìláš, taky trochu nemyslíš? Proè se vším zacházíš tak humpolácky? Ty bys dokázal nadìlat uzle i na trámu z lešení, od tebe by mì to nepøekvapilo."
A mají takový vztek, že by nejradši jeden druhého na tom lanu povìsil. Uplyne deset minut a ten první zaène øvát a zuøit, dupe po tom provaze a pokouší se ho rozmotat tím, že vždycky popadne tu první smyèku, co mu pøijde pod ruku a škube za ni. Tím se samozøejmì celá ta sple� ještì pevnìji zadrhuje. Naèež ten z lodi vyleze na bøeh a spìchá na pomoc a jeden druhému se plete do cesty a strašnì pøekáží. Oba chòapnou po stejném úseku lana a každý za nìj táhne opaèným smìrem a diví se, kde to vázne. Koneènì to pøece jen všecko rozmotají, otoèí se a zjistí, že loï jim zatím sebral proud a unáší ji rovnou k jezu.
To jsem jednou, opravdu vidìl na vlastní oèi. Bylo to nad Boveney, za takového dost vìtrného jitra. Veslovali jsme dolù po proudu, a když jsme projeli tam tím ohybem, spatøili jsme na bøehu dva muže. Koukali jeden na druhého tak zaraženì a s tak bezmocným zoufalstvím, že jsem podobný výraz v lidské tváøi nikdy pøedtím ani potom nevidìl, a tøímali dlouhé vleèné lano. Hned nám bylo jasné, že se tady nìco stalo, tak jsme pøibrzdili a ptali jsme se tìch mužù, co s nimi je.
"No co! Uplavala nám loï!" zvolali dotèenì. "Jen teï jsme vylezli na bøeh, abychom rozmotali vleèné lano, ohlédli jsme se - a loï už byla v tahu!"
A zøejmì to považovali za spros�árnu a nevdìk, to, co jim ta loï provedla, a nemile se jich to dotklo.
Našli jsme jim toho ulejváka asi o kilometr níž, v rákosí, které ho zachytilo, a dopravili jsme jim ho zpátky. Vsadil bych se, že nejmíò týden neposkytli té své lodi další pøíležitost k útìku.
Nikdy na ty dva nezapomenu, jak pobíhali sem a tam po tom bøehu, tahali za sebou vleèné lano a koukali po své lodi.
Ve spojitosti s koníèkováním vidí èlovìk na øece spoustu legraèních scén. Jednou z nejbìžnìjších je ta, jak si dva zapøažení svižnì vykraèují, zabráni do živé diskuse, zatímco ten, co se devadesát metrù za nimi veze v lodi, na nì marnì køií, aby se zastavili, a v naprostém zoufalství zuøivì mává veslem. Nìco je nìkde nazadrmo; ulomilo se kormidlo, tyè s hákem sletìla pøes palubu, nebo tomu v lodi spadl do vody klobouk a hbitì uplouvá po proudu. Ten, co se veze, zaráží ty dva nejdøív mile a zdvoøile.
"Hej! Zastavte se na moment, prosím vás!" volá bodøe. "Sletìl mi do vody klobouk."
Potom: "Hej! Tome! Dicku! Copak vám zalehly uši?" To už ménì pøívìtivì.
A pak: "Hej! Jdìte do háje, vy blbouni bezhlaví! Hej, zastavte se! Ách, vy...!"
Naèež se vymrští, poskakuje po lodi, øve, až je v oblièeji celý rudý, a vystøídá všecky nadávky, které zná. A na bøehu se zastavují malí kluci, dìlají si z nìho legraci a házejí po nìm kamením, a on se veze kolem nich rychlostí šesti kilometrù za hodinu a nemùže z lodi ven.
Mnohým takovým trampotám by se zabránilo, kdyby ti, co táhnou, mìli poøád na pamìti, že táhnou nìkoho, a èasto se ohlíželi, aby vidìli, jak se tomu, co se veze, daøí. Nejlepší je, když táhne jen jeden. Jak táhnou dva, hned zaènou žvanit a na všecko zapomenou a loï, ježto neklade moc velký odpor, nestaèí sama na to, aby jim pøipomínala svou existenci.
Na doklad toho, jak nesmírné roztržitosti je schopen koníèkující páreèek, nám pozdìji veèer, když jsme se po jídle dali o té vìci do diskuse, vyprávìl George velice pozoruhodnou pøíhodu.
On a ještì tøi další muži se jednou veèer snažili vyveslovat s velice tìžce naloženou lodí od Maidenheadu nahoru a kousek nad cookhamským zdymadlem spatøili mládence a dívku, kteøí šli po stezce podél vody, zabráni do zjevnì zajímavého a poutavého rozhovoru. Drželi pøed sebou, každý obìma rukama, lodní bidlo s hákem a k prostøedku toho bidla bylo pøivázáno vleèné lano, které se plazilo za nimi s druhým koncem ve vodì. A nikde poblíž žádná loï. Ani nikde v dohledu žádná loï. Nìkdy døív to lano nìjakou loï držet muselo, to bylo nesporné; ale co se s ní stalo, jaký hrùzný osud ji stihl, ji i všechny ty, co byli v ní, to bylo pohøbeno v záhadách. Ale a� už to bylo jakékoli neštìstí, nikterak zøejmì neznepokojovalo tu sleènu a toho mladého pána, kteøí koníèkovali. Mìli bidlo s hákem, mìli vleèné lano a oèividnì taky dojem, že nic jiného už k té své práci nepotøebují.
George už už na nì chtìl zavolat a probudit je, ale neudìlal to, protože mu najednou bleskl hlavou bájeèný nápad. Vzal hák, natáhl se a konec toho lana vtáhl do lodi; pak na nìm udìlal smyèku, navlékli si ji na stìžeò, uklidili vesla, posadili se na záï a zapálili si dýmky.
A ten mládenec a ta dívka táhli ty ètyøi kolohnáty a jejich tìžkou loï až do Marlow.
George øíkal, že v životì nevidìl tolik úzkostiplného smutku soustøedìného do jediného pohledu, jako dkyž si ten mladý páreèek u zdymadla uvìdomil, že poslední tøi kilometry táhl cizí loï. George mìl prý dojem, že nebýt umíròujícího vlivu té líbezné dívky, byl by snad ten mladý muž povolil uzdu velice hrubé øeèi.
Dívenka se z toho údivu vzpamatovala první, spráskla ruce a zvolala zdìšenì:
"Ale kde je tedy tetièka, Henry?"
"A našli nìkdy tu starou dámu?" ptal se Harris.
George odvìtil, to že neví.
Jiného pøíkladu nebezpeèného nedostatku porozumìní mezi tím, co táhne, a tím, co se veze, jsme George a já byli jednou svìdky kousek nad Waltonem. Bylo to v tìch místech, kde se navigace tak mírnì svažuje k øece. Táboøili jsme na protìším bøehu a koukali jsme do neurèita. Tu se objevila malá loïka, kterou úžasnì rychle táhl proti proudu mohutný kùò, na nìmž sedìl malý kluk. V lodi se v ospalých, pohodlných pozicích rozvalovalo pìt chlapíkù, z nichž ten u kormidla vypadal obzvláš� línì.
"Rád bych vidìl tu melu, kdyby zatáhl za nesprávnou šòùru," zabruèel George, když nás míjeli. A pøesnì v tom okamžiku to ten èlovìk udìlal a loï najela na bøeh s takovým randálem, jako kdyby se naráz roztrhlo ètyøicet tisíc plátìných prostìradel. Dva muži, jeden koš a tøi vesla okamžitì opustili plavidlo pøes levobok a spoèinuli na bøehu a o jeden a pùl okamžiku pozdìji se další dva muži vylodili pøes pravobok a dosedli mezi bidla s háky a plachty a cestovní brašny a láhve. Poslední èlen posádky pokraèoval ještì asi dvacet metrù v plavbì a potom vystoupil po hlavì.
Lodi se tím zøejmì jaksi ulehèilo a plula dál ještì svižnìji, zatímco ten klouèek øval z plna hrdla a pobízel svého oøe do kroku. Ti chlapíci se na zemi posadili a civìli jeden na druhého. Teprve za nìkolik vteøin si uvìdomili, co se to s nimi stalo, a zaèali ze všech sil øvát na toho kluka, aby zastavil. Ale ten nemìl smysl pro nic jiného než pro konì, a tak je nemohl slyšet, a my jsme se za nimi dívali, jak za tím konìm uhánìjí, dokud nám nezmizeli z oèí.
Nemohu øíci, že mi jich po tom karambolu bylo líto. Pøál bych si dokonce, aby všechny ty mladé blázny, co se tímhle zpùsobem dávají vozit po øece - a je jich plno - potkal podobný malér. Nejen že se sami vydávají v nebezpeèí, ale navíc ještì ohrožují a obtìžují všechny ostatní lodì. Pøi té rychlosti, kterou plují, se nikomu nemohou vèas vyhnout a nikdo se nemùže vèas vyhnout jim. Jejich lano se zachytí o váš stìžeò a pøevrhne vás, nebo sebere nìkoho ve vaší lodi a buï ho srazí do vody, nebo mu rozøízne tváø. Nejlepší je zùstat stát na místì, vyndat stìžeò a pøipravit se, že tím tlustším jeho koncem je odstrèíte od sebe.
Ze všeho, co mùžete zažít pøi koníèkování, vás nic tak nevzruší, jako když vás táhnou dìvèata. To je sanzace, kterou by si nikdo nemìl nechat ujít. Holky musejí být na koníèkování vždycky tøi; dvì drží lano a tøetí pobíhá kolem nich a hihòá se. Obyèejnì zaènou tím, že se zašmodrchají do lana. Nìjak si to lano omotají kolem nohou a musejí si sednout na cestièku a jedna druhou vysvobodit, ale pøi tom si zas udìlají smyèky kolem krku a div se neuškrtí. Nakonec však lano pøece jenom natáhnu a dají se v bìh a táhnou loï tempem až nebezpeèným. Než urazí sto metrù, jsou pochopitelnì bez dechu, a tak se znenadání zastaví, døepnou si do trávy a smìjí se a vy se s lodí dostanete do silnìjšího proudu a otoèíte se, døív než si uvìdomíte, co se stalo, a než se mùžete chopit vesel. A pak se holky zvednou a diví se.
"Hele!" volají. "On nám zajel rovnou do prostøedka."
Pak chvilku táhnou loï docela slušnì, ale po chvilce jednu z nich napadne, že by si mìla trochu založit a zašpendlit sukni, a tak se za tím úèelem zase všecky zastaví a loï najede na bøeh.
Vyskoèíte a odrazíte ji na vodu a voláte na dívky, aby se nezastavovaly.
"No? Co je?" volají v odpovìï.
"Nezastavujte se!" køièíte.
"Cože?"
"Nezastavujte se! Jdìte dál! Jdìte poøád dál!"
"Bìž k nim, Emily, a zeptej se, co to vlastnì chtìjí," øekne jedna z dívek; a Emily bìží k nám a ptá se, co je.
"Co to vlastnì chcete? ptá se. "Stalo se nìco?"
"Ne," odpovíte, "všecko je v poøádku; jenom musíte jít dál, víte, nesmíte se zastavovat."
"Proè ne?"
"No protože se nedá kormidlovat, když se poøád zastavujete. Musíte loï udržovat ve stejnomìrném švunku."
"V èem?"
"Ve stejnomìrném švunku. No, musí mít poøád stejnomìrný pohyb."
"Á, už chápu. Já to holkám øeknu. Dìláme to dobøe?"
"Ano, ano, moc. Vážnì. Jenom se nezastavujte."
"Ono to vlastnì vùbec nic není. Já myslela, kdovíjaká je to døina."
"Kdepak, to je docela jednoduché. Jenom musíte táhnout pìknì stejnomìrnì, to je všecko."
"Já rozumím. Podejte mi tu mou èervenou šálu, je támhle pod polštáøkem."
Najdete šálu, podáte ji té sleènì, ale zatím už pøibìhla i druhá a že prý by si taky vzala šálu, a pro všecko prý vezme i tu Maryinu. Ale Mary ji nechce, tak ji zas pøinesou zpátky a místo ní chtìjí høebínek. Uplyne nemíò dvacet minut, než koneènì zase odstartují, ale hned v pøíští zatáèce uvidí krávu a vy musíte vystoupit na bøeh, abyste jim tu krávu odehnali z cesty.
Nu, když táhnou loï dìvèata, tak se v ní ani chvilièku nenudíte.
Po chvíli si George s lanem pøece jen poradil a táhl nás bez pøestávky až k Penton Hooku. Tam jsme prodiskutovali dùležitou otázku táboøení. Už jsme se rozhodli, že této noci pøespíme na palubì, a šlo jen o to, máme-li se utáboøit hned nìkde tady, nebo jet dál až za Staines. Ale ježto slunce bylo poøád ještì na obloze, nezdálo se nám, že už je èas myslet na to, jak se uložíme ke spánku, a tak jsme se domluvili, že dojedeme ještì o pìt a pùl kilometru dál, až k Runnymeadu, do tkové klidné, lesnaté konèiny, kde se najdou pìkná, chránìná místeèka.
Pozdìji jsme však moc litovali, že jsme nezùstali v Penton Hooku. Pìt kilometrù proti proudu, to je èasnì po ránu hraèka, ale když to máte vyveslovat na konci dlouhého dne, tak vás to pìknì utahá. Tìch pár posledních kilometrù už nemáte zájem o krajinu. Už si nepovídáte a nesmìjete se. Urazíte pùl kilometru, a máte dojem, že to byly kilometry dva. Nechce se vám vìøit, že jste teprve tam, kde jste, a jste pøesvìdèeni, že máte špatnou mapu; a když se už plahoèíte takových, jak to odhadujete, nejmíò patnáct kilometrù a poøád ještì se pøed vámi nevynoøilo zdymadlo, tak se naprosto vážnì zaèínáte bát, že je nìkdo šlohnul a utekl s ním.
Vzpomínám si, jak jsem jednou byl na øece v troubì (myslím to obraznì, samozøejmì). Vyjel jsem si s jednou sleènou - sestøenicí z matèiny strany - a veslovali jsme po proudu ke Goringu. Bylo už dost pozdì a koukali jsme, abychom už byli doma - totiž ona koukala, aby už byla doma. Hodinky ukazovaly pùl sedmé, když jsme dorazili k bensonskému zdymadlu, a zaèínalo se stmívat - a ta sleèna ztrácela klid. Že prý musí být doma na veèeøi. Ujistil jsem ji, že u veèeøe bych sám chtìl sedìt doma, a s ní, a vytáhl jsem mapu, kterou jsem mìl s sebou, abych se podíval, jak to máme ještì daleko. Zjistil jsem, že nìco pøes dva kilometry máme k nejbližšímu zdymadlu - u Wallingfordu - a tamodtud osm kilometrù do Cleeve.
"Á, tak to stihneme," øekl jsem. "Nejbližším zdymadlem proplujeme ještì pøed sedmou a pak už nás èeká jenm jedno." A pohodlnì jsem se usadil a zaèal vytrvale zabírat.
Projeli jsme pod mostem a já jsem se krátce potom té dívky ptal, jestli už vidí zdejší zdymadlo. Øekla, že nevidí žádné zdymadlo; já na to udìlal "ale" a vesloval jsem dál. Za pìt minut jsem ji požádal, aby se znova dobøe podívala pøed sebe.
"Ne," pravila, "po zdymadle ani památky."
"A to... to víš jistì, že poznáš zdymadlo, když nìjaké uvidíš?" zeptal jsem se rozpaèitì, nechtìje ji urazit.
Ale ji ten dotaz neurazil, jenom poznamenala, a� se radìji podívám sám; a tak jsem položil vesla a rozhlédl jsem se. Øeka pøed námi ubíhala úplnì rovnì, v tom pøítmí jsem ji mohl vidìt do vzdálenosti pùldruhého kilometru; po zdymadle ani potuchy.
"Nezabloudili jsme, poslechni?" otázala se má spoleènice.
To jsem si nedovedl pøedstavit; mohli jsme ovšem, a to jsem jí naznaèil, vjet nìjakým omylem do hlavního øeèištì a proud nás odnese k vodopádùm.
Ta pøedstava ji nikterak neutdìšila a dala se do pláèe. Tvrdila, že se oba utopíme, a pro ni prý je to trest za to, že si vyjela se mnou.
Já jsem mìl za to, že by to byl trest pøehnaný, ale má sestøenka soudila, že ne, a vyslovila nadìji, že to budeme mít odbyto co nejrychleji.
Snažil jsem se jí dodat mysli a celou tu záhadu objasnit. Øekl jsem, že jsem zøejmì nevesloval tak rychle, jak jsem si pøedstavoval, ale teï že budeme u toho zdymadla co nevidìt. A zabíral jsem další dva kilometry.
Pak už to i mne zaèalo znervózòovat. Znovu jsem se díval na mapu. Wallingfordské zdymadlo tam bylo jasnì zakresleno dva a pùl kilometru pod bensonským. A byla to dobrá, spolehlivá mapa; ostatnì, sám jsem se na to zdymadlo pamatoval. Projel jsem jím už dvakrát. Kde jsme se to tedy octli? Co se to s námi stalo? Už jsem si zaèal myslet, že je to všechno jenom sen, ve skuteènosti že spím doma v posteli a že se za minutku probudím a dovím se, že je deset pryè.
Ptal jsem se své sestøenky, jestli si nemyslí, že je to všechno jenom sen, a ona mi odpovìdìla, že stejnou otázku chtìla zrovna položit mnì; a pak jsme spoleènì uvažovali, zda spíme oba, a jestli ano, kdo z nás je ta skuteèná osoba, co sní, a kdo je ta snová vidina; bylo to èím dál tím zajímavìjší.
Ale já jsem pøesto poøád vesloval dál a poøád nebylo nikde vidìt zdymadlo a øeka byla v tìch shlukujících se noèních stínech poøád pochmurnìjší a tajuplnìjší a všechno kolem nám pøipadalo poøád pøíšernìjší a obludnìjší. Musel jsem myslet na skøítky a divoženky a bludièky a na ty nièemné holky, co vysedávají celé noci na skalách a lákají lidi do vodních vírù a tak podobnì; a vyèítal jsem si, proè jsem nebyl hodnìjší a proè jsem se nenauèil víc kostelních písní; a uprostøed tìch úvah jsem uslyšel tahací harmoniku, na kterou nìkdo hrál - mizernì - oblažující melodii skladby "Ten je zasejc dobìh", a vìdìl jsem, že jsme zachránìni.
Nejsem zvláštním milovníkem tahací harmoniky; ale - ách! - tenkrát nám ty zvuky pøipadaly pøekrásné; mnohem krásnìjší než zpìv Orfeùv nebo loutna Apollonova nebo jakékoli jiné podobné tóny. Nìjaká nebeská melodie by nás v tom našem tehdejším duševním rozpoložení byla ještì víc zdrtila. Nìjakou luznou, jímavou hudbu, dokonale zahranou, bychom byli považovali za harminii z onoho svìta a byli bychom se vzdali všech nadìjí. Ale v tónech toho "Ten je zasejc dobìh", jak je bez jakéhokoli rytmu a v nezamýšlených variacích chrlil ten dýchavièný akordeon, bylo nìco jedineènì lidského a povzbudivého.
Ty lahodné zvuky se pøibližovaly a za chvilièku se tìsnì po našem boku octla loï, v níž byly provozovány.
Sedìla v ní parta vesnických sekáèù a sekand, kteøí podnikli plavbu pøi mìsíèku. (Mìsíèek vùbec nesvítil, ale to nebyla jejich vina). V životì jsem nevidìl roztomilejší, sympatiètìjší lidi. Pozdravil jsem je a zeptal se jich, jestli by mi nemohli øíct, kudy se dostanu k wallingfordskému zdymadlu; a vyložil jsem jim, jak to zdymadlo už celé dvì hodiny marnì hledám.
"Wallingfordský zdejmadlo?" odpovìdìli. "Pánbu s váma, pane, to už je pøeci pøes rok zbouraný. To už je pøeci pryè, wallingfordský zdejmadlo. A tady jste vostatnì až skoro u Cleeve. To mì teda podrž, Bille, von ten pán hledá wallingfordský zdejmadlo!"
Nìco takového mì vùbec nenapadlo. Nejradìji bych je byl všecky popadl kolem krku a pomodlil se, aby jim Pánbùh požehnal; ale proud byl v tìch místehc pøíliš prudký, aby mi to dovolil, a tak jsem se musel spokojit s chladnì znìjícími slovy díkù.
Ale zato jsme jim dìkovali poøád znova a znova a øíkali jsme, jaký je hezký veèer, a pøáli jsme jim pøíjemnou plavbu, a já jsem je tuším všecky zval, aby na celý týden pøijeli ke mnì, a má sestøenice dodala, že její matinka by byla neskonale š�astná, kdyby se s nimi mohla seznámit. A pak jsme si zazpívali "sbor vojákù" z Fausta a domù jsme pøece jen dojeli ještì pøed veèeøí.

Naše první noc - Pod plachtou - Naléhavé volání o pomoc - Protivné chování èajových konvic, a jak mu èelit - Veèeøe - Jak získat pocit, že jsme ctnostní - Hledá se pohodlnì vybavený, dobøe vysušený neobydlený ostro, nejradìji v konèinách jižního Pacifiku - Komická pøíhoda Georgeova otce - Neklidná noc.

X

Harris a já jsme si už zaèínali myslet, že bellweirské zdymadlo taky nìjak podobnì zmizelo ze svìta. George nás táhl až do Stainesu, a tamodtud jsme zase my táhli jeho a mìli jsme dojem, že za sebou vleèeme padesát tun a že jsme tak ušli šedesát kilometrù. Bylo pùl osmé když jsme koneènì projeli zdymadlem. Všichni jsme nasedli do lodi, veslovali podél levého bøehu a vyhlíželi místo, kde by se dalo pøistát.
Pùvodnì jsme chtìli dojet až k ostrovu Magna Charta, který je v líbeznì hezké konèinì, kde se øeka vine mìlkým zeleným údolíèkem, a utáboøit se v nìkteré z tìch mnoha zátok, co obklopují tu malinkou pevninku. Ale teï už jsme po nìjaké malebnosti ani zdaleka tolik netoužili jako døív za dne. Pro tuhle noc by nám byl docela staèil proužek vody mezi lodí na uhlí a plynárnou. Už jsme nepotøebovali žádnou scenérii. Potøebovali jsme se naveèeøet a uložit ke spánku. Ale pøece jen jsme doveslovali až k dolnímu výbìžku ostrova - øeèenému výbìžek Výletníkù - a zapadli jsme do velice pøíjemného kouteèku pod mohutným jilmem, k jehož vyènìlým koøenùm jsme pøipoutali loï.
Pak jsme si mysleli, že si dáme veèeøi (svaèinu jsme si odpustili, abychom ušetøili èas), avšak George øekl nikoli; že prý bychom mìli napøed natáhnout plachtu, prý døív než se docela setmí, abychom na to vidìli. Teprve potom, až se vší prací budeme hotovi, si prý mùžeme s klidným svìdomím sednout a najíst se.
To natažení plachty nám ale dalo mnohem víc práce, než jsme oèekávali. A v pøedstavách to vypadalo tak jednoduše! Vezmete pìt železných prutù ohnutých do obloukù, takže vypadají jako obrovské branky na kroketovém høišti, vzklenete je nad lodí, napnete pøes nì plachtu a dole ji upevníte; to mùže trvat takových deset minut, øíkali jsme si.
Ale to byl odhad velice nedostateèný.
Vzali jsme ta žebra a snažili jsme se je zastrèit do pøíslušných zdíøek. Urèitì si nepøedstvujete, že je to práce nebezpeèná; ale když se teï na ni dívám s odstupem, pokládám za zázrak, že jsme ji všichni pøežili a mùžeme o ní vypravovat. To nebyly železné oblouky, to byli bìsové. Nejdøív se jim vùbec nechtìlo zapadnout do tìch zdíøek a my jsme museli po nich skákat a kopat do nich a mlátit je bidlem s hákem; a když koneènì do tìch otvorù zapadly, tak se ukázalo, že každý patøil do úplnì jiných otvorù, a bylo nutno dostat je zase ven.
Ale ani ven se jim nechtìlo, dokud jsme se na každý z nich nevrhli dva najednou a nesvedli s ním pìtiminutový zápas, naèež jeden po druhém vyskoèili vždycky zcela znenadání a snažily se nás shodit do vody a utopit. V prostøedku mìly háèky, a když jsme se nedívali, tak nás tìmi háèky štípaly do choulostivých èástí tìla; a zatímco jsme se rvali s jedním koncem oblouku a pokoušeli se ho pøesvìdèit, že musí konat svou povinnost, druhý konec se nám zbabìle dostal za záda a praštil nás pøes hlavu.
Nakonec jsme je zasadili a už jenom zbývalo napnout pøes nì plachtu. George ji porozvinul a jeden její konec pøipevnil ke špici lodi. Harris si stoupl doprostøed a mìl plachtu pøevzít od George a rozvíjet ji dál až ke mnì; já na ni èekal na zádi. Dostávala se ke mnì velice dlouho. George se svého podílu zhostil docela dobøe, ale pro Harrise to byla práce neznámá, a tak to všecko zbabral.
Jak to udìlal, to nevím, on sám to vysvìtlit nedovedl, ale po desetiminutovém nadlidském úsilí se mu nìjakým tajuplným zpùsobem podaøilo se do té plachty dùkladnì zavinout. Byl do ní tak pevnì zamotán a zabalen a zastrkán, že se nemohl dostat ven. Podnikal pochopitelnì zuøivý boj o svobodu - primární to právo každého Anglièana - a pøi nìm (jak jsme se dovìdìl pozdìji) povalil George; naèež George zaèal za hrozných nadávek na adresu Harrisovu zápasit rovnìž a i on se do té plachty zamotal a zavinul.
Já o tom všem tehdy vùbec nevìdìl. Nechápal jsem, co se to dìje. Bylo mi øeèeno, abych se postavil tam, kam jsem se taky postavil, a abych èekal, až se plachta dostane ke mnì, a tak jsem tam spolu s Montmorencym stál a poslušnì èekal. Vidìli jsme ovšem, jak se plachta vzdouvá a zmítá, a to znaènì, domnívali jsme se však, že to je souèást pracovní metody, a nikterak jsme do toho nezasahovali.
Také jsme zpod plachty slyšeli všelijaké pøidušené øeèi a správnì jsme vytušili, že tìm dvìma to nejde moc od ruky, došli jsme tudíž k závìru, že poèkáme, dokud se to všechno ponìkud nezjednoduší, a teprve pak že se k práci pøipojíme.
A tak jsme nìjaký èas èekali, ale situace nám pøipadala èím tál tím prekérnìjší, až se koneènì na lodním boku vydrala ven z té zmìti Georgeova hlava a zahovoøila.
Pravila:
"Tak nám pøeci pomoz, ty blboune nejapná! Stojíš tady jako kus polena a musíš pøeci vìdìt, že se tu dusíme, ty mumie vycpaná!"
Prosbu o pomoc nikdy nedokážu nevyslyšet, šel jsem je tedy vybalit; však byl už nejvyšší èas, Harris byl v oblièeji skoro èerný.
Pak nám to ještì dalo pùl hodiny tvrdé námahy, než byla plachta øádnì napnuta a teprve potom jsme na palubì poklidili a zaèali si pøipravovat veèeøi. Konvici s vodou jsme postavili na vaøiè až do špice lodi a odešli jsme ke kormidlu a dìlali jsme, jako že si jí vùbec nevšímáme a že si chceme vypakovat ostatní vìci.
To je jediný zpùsob, jak na øece pøimìt vodu v konvici, aby pøišla do varu. Když vidí, že na to èekáte, že už jsme netrpìliví, tak ani nezabublá. Musíte jít od ní pryè, a dát se do jídla, jako kdybyste s èajem vùbec nepoèítali. Ani ohlížet se po ní nesmíte. To ji pak za chvilku uslyšíte, jak klokotá, celá nedoèkavá, aby už z ní byl èaj.
Dobøe taky pùsobí, když máte hodnì naspìch, velice hlasitì øíkat jeden druhému, jak nemáte na èaj vùbec chu� a že si ho ani nebudete dìlat. To musíte být u té konvice hodnì blízko, aby vás mohla slyšet, a pak musíte zaøvat: "Já si dneska èaj nedám; co ty, Georgi?" A George musí zaøvat v odpovìï: "Já taky ne, já èaj nerad; napijeme se radši limonády, èaj je tìžko stravitelný." Naèež se voda v konvici okamžitì zaène tak prudce vaøit, že pøeteèe a uhasí vaøiè.
Použili jsme tohoto nevinného triku a výsledek toho byl, že když všechno ostatní bylo hotovo, èaj na nás už èekal. Pak jsme si rozsvítili lucernu a po turecku jsme se sèapli k veèeøi.
Moc už jsme tu veèeøi potøebovali.
Celých pìtatøicet minut se po celé délce i šíøce lodi neozýval jiný zvuk kromì cinkotu pøíborù a nádobí a vytrvalého klapání ètyø chrupù. Koncem pìtatøicáté minuty udìlal Harris "ách", vytáhl zpod sebe svou levou nohu a zastrèil tam místo ní pravou.
Po dalších pìti minutách udìlal "ách" i George a odhodil svùj talíø na bøeh; a tøi minuty potom dal - poprvé od okamžiku, kdy jsme vyjeli - také Montmorency najevo, že je spokojen, pøevall se na bok a natáhl nohy; a nakonec jsem i já udìlal "ách", zaklonil jsem hlavu, bacil jsem se do ní o jedno to železné žebro a vùbec mì to nedopálilo. Dokonce jsem ani nezasakroval.
Jak si èlovìk pøipadá dobrý, když je najeden - jak je spokojen sám se sebou i s celým svìtem! Pocit blaha a vyrovnanosti prý zpùsobuje èisté svìdomí; to jsem slyšel od lidí, kteøí to sami na sobì vyzkoušeli; ale plný žaludek vám to zaøídí zrovna tak dobøe a pøijde vás to lacinìji a dostanete se k tomu mnohem snáz. Po vydatném a dobøe stráveném jídle si èlovìk pøipadá tak shovívavý a šlechetný, má tak vznešené myšlenky a tak laskavé srdce!
Stejnì je to zvláštní, jak je náš intelekt ovládán našimi zažívacími orgány. Nejsme schopni pracovat, nejsem schopni myslet, dokud si to nepøeje náš žaludek. Ten nám diktuje naše emoce, naše vášnì. Po slaninì s vejci velí: "Pracuj!" Po bifteku a èerném pivu radí: "Spi!" Po šálku èaje (dvì lžièky na jeden šálek a nenechávejte ustát déle než tøi minuty) praví mozku: "Tak, a teï vzhùru a ukaž, co dokážeš! Buï výmluvný, bystrý, cituplný, dívej se na pøírodu a na život nepøedpojatýma oèima; rozepni bílá køádla rozdychtìné myšlenky a vzlétni jako bohorovný duch nad svìt, který se toèí pod tebou, vzlétni skrze dlouhé áleje záøících hvìzd až k branám vìènosti!"
Po horkých koblihách praví: "Buï tupý a neinteligentní jako polní hovado - jako živoèich bez mozku a s malátnýma oèima, v nichž nezasvitne ani jediný paprsek obrazotvornosti, nadìje, strachu, lásky, života." A po koòaku, požitém v dostateèném množství, vyzývá: "No tak pojï, ty tajdrdlíku, škleb se a dìlej kotrmelce, a� se tvoji bližní zasmìjou - plácej pitomosti a blekotej nssmysly a pøedveï, jak bezmocný kretének je chudák èlovìk, když se mu vtip a vùle utopily jako ko�ata v trošce alkoholu."
Jsme prostì ti nejubožejší otroci svých žaludkù. Nepachtìte se po tom, abyste byli mravní a pocitví, pøátelé moji; jenom se bedlivì starejte o své žaludky a krmte je opatrnì a uvážlivì. Pak ctnost a spokojenost samy vstoupí do vašich srdcí a budou jimi vládnout a vy nemusíte vynakládat žádné úsilí, abyste jich dosáhli; pak budete dobrými obèany a milujícími manžely a nìžnì chápajícími otci - prostì ušlechtilými, zbožnými lidmi.
Harris, George a já jsme pøed tou veèeøí byli svárliví a kousaví a mìli jsme mizernou náladu; po té veèeøi jsme klidnì sedìli a jeden na druhého jsme se usmívali, ba usmívali jsme se i na toho psa. Mìli jsme se navzájem rádi, mìli jsme prostì rádi kdekoho. Harris pøi jednom kroku šlápl Georgeovi na kuøí oko. Stát se to pøed veèeøí, byl by George vyslovil taková pøání a takové touhy stran Harrisova osudu na tomto i na onom svìtì, že by se i rozvážný èlovìk zachvìl.
Ale teï jen poznamenal: "Ouha, kamaráde, to je moje noha."
A Harris, místo aby svým nejprotivnìjším tónem podotkl, že se èlovìk moc tìžko vyhne tomu, aby šlápl na nìkterou èást Georgeovy nohy, když se musí pohybovat v okruhu deseti metrù do místa, kde Harris sedí, a místo toho, aby dále prohlásil, že George, když už má takhle dlouhé nohy, nemá v lodi normálních rozmìrù co dìlat, a že by bylo radno, aby je aspoò nechával viset pøes luby do vody - což všechno by byl pøed veèeøí urèitì øekl - místo toho se teï omluvil: "Jé, odpus�, èlovìèe, doufám, že tì to moc nebolelo."
A George øekl: "Ale ne, vùbec ne." A že prý to stejnì byla jeho vina. A Harris øekl, kdepak, jeho vina to prý byla.
No bylo to moc hezké je poslouchat.
Zapálili jsme si dýmky a sedìli jsme dál a vyhlíželi do tiché noci a povídali si.
George øíkal, proè prý bychom nemohli žít neustále takto - daleko od svìta, od jeho høíchù a pokušení, a trávit dny v støídmosti a mírumilovnosti a konat dobro. Já jsem se pøiznal, že po nìèem takovém jsem sám už èasto zatoužil; a pak jsme diskutovali, zda by nebylo možné, abychom odjeli, my ètyøi, na nìjaký pøíhodný, dobøe vybavený neobydlený ostrov a žili tam v lesích.
Harris jen pøipomìl, že s neobydlenými ostrovy, aspoò pokud on slýchává, je jedna potíž, a to, že jsou hroznì vlhké; ale George pravil, že nemusí být vlhké, když se øádnì odvodní a vysuší.
A tím jsme se dostali k problémùm sucha a vláhy v širším i užším slova smyslu, a to v Georgeovì mysli vyvolalo vzpomínku na velice legraèní pøíhodu, kterou kdysi zažil jeho otec. A tak George zaèal vypravovat, jak jeho otec kdysi cestoval ještì s jedním chlapíkem po Walesu a jak jednoho veèera zakotvili v malé hospùdce, kde už byli jiní chlapíci, a jak se s tìmi chlapíky sèuchli a jak s nimi strávili celý veèer.
Zažili veèer velice rozjaøený a dlouho byli vzhùru, a když se koneènì zvedli, aby šli spat, byli i oni (pøihodilo se to v dobì, kdy Georgeùv otec byl ještì hodnì mladý) dost rozjaøeni. Mìli spát (Georgeùv otec a jeho pøítel) v jednom pokoji, ale každý v jiné posteli. Vzali si svíèku a šli nahoru. Ta svíèka žïuchla do zdi, když se s ní dostali do pokoje, a zhasla, a tak jim nezbylo, než se odstrojit a dotápat se do postelí potmì. I dotápali se tam potmì; avšak místo aby si vlezli každý do jiné postele - což si mysleli, že se jim povedlo - doplazáli se oba, aniž si to uvìdomili, do té samé, a to tak, že jeden se do ní dostal hlavou k hornímu konci a druhý se do ní vyšplahal z opaèné strany a uložil se obrácenì, nohama na polštáø.
Chvilku bylo ticho a pak se ozval Georgeùv otec:
"Joe!"
"Co je, Tome?" ozval se z druhého konce postele hlas osloveného.
"U mì v posteli leží nìjaký chlap," pravil Georgeùv otec. "A má nohy na mém polštáøi."
"To je teda pìkná záhada, Tome," odpovìdìl ten druhý, "protože a� se propadnu, jestli taky nemám v posteli nìjakého cizího chlapa."
"A co s ním udìláš?" zeptal se Georgeùv otec.
"No, shodím ho na zem," odvìtil Joe.
"Tak já taky," øekl udatnì Georgeùv otec.
Nastal krátký zápas, po nìmž následoval dvojí tìžký bouchanec na podlahu a pak se ozval dosti zkormoucený hlas:
"Jáøku, Tome!"
"Jo?"
"Jak jsi poøídil?"
"Inu, mám-li øíci pravdu, ten chlap shodil z postele mì."
"Ten mùj taky! Jáøku, mnì se tahle hospoda zrovna moc nezamlouvá. A tobì?"
"Jak se jmenovala ta hospoda?" zeptal se Harris.
"U prasete a píš�aly," øekl George. "Proè?"
"Á, tak nic, to není ta samá," odvìtil Harris.
"O èem to mluvíš?" vyzvídal George.
"Ale to je taková divná shoda," bruèel Harris. "Pøesnì totéž se kdysi v jedné vesnické hospùdce stalo mému otci. Èasto nám o tom vypravoval. Tak jsem si myslel, jestli to nebylo v té samé hospodì."
Toho veèera jsme šli na kutì v deset hodin a já si myslel, že se mi bude výbornì spát, když jsem tak unaven; ale nebylo tomu tak. Obyèejnì se svléknu a položím hlavu na polštáø a vtom nìkdo zabuší na dveøe a volá, že je pùl deváté; ale té noci jako by se proti mnì všecko spiklo; že ten zážitek byl pro mì úplnì nový, že loï byla tvrdá, že jsem byl celý zkroucený (ležel jsem nohama pod jedním sedátkem, a hlavou na druhém), že do lodi ze všech stran pleskala voda, že ve vìtvích šumìl vítr, to všechno mi bralo klid a spánek.
Na nìkolik hodin jsem pøece jen usnul, ale pak mì zas nìjaká lodní souèástka, která tam zøejmì vyrostla teprve v noci - protože tam urèitì nebyla, když jsme vyjíždìli, a ráno potom zmizela - v jednom kuse rýpala do páteøe. Chvíli jsme pøi tom spal dál a zdálo se mi, že jsem spolknul zla�ák a že mi do zad vyvrtávají nebozezem díru, aby tu minci ze mne vytáhli. Pøipadalo mi to od nich moc nepìkné a øíkal jsem, že jim snad ty peníze mohu zatím zùstat dlužen, že je koncem mìsíce stejnì dostanou. O tom však nechtìli ani slyšet, a že prý by si je mnohem radši vzali hned, protože jinak by se nahromadila spousta úrokù. Brzy mì naštvali pøespøíliš a øekl jsem jim, co si o nich myslím, ale pak ve mnì tím nebozlezem zaš�ourali tak bolestivì, že jsem se probudil.
V lodi bylo dusno a mì bolela hlava; tak jsem si øekl, že vylezu na chladný noèní vzduch. Natáhl jsem na sebe ty kusy obleèení, které jsem mohl nahmatat - nìkteré byly moje a nìkteré Georgeovy a Harrisovy - a vysoukal jsem se zpod plachty na bøeh.
Byla pøekrásná noc. Mìsíc zapadl a pokojnou zemi nechal v samotì s hvìzdami. A hvìzdy jako by s ní, se svou sestrou, v tom tichu, v tom mlèení hovoøily, jako by s ní, zatímco my, její dìti, spíme, rozmlouvaly o náramných tajemstvích, a to hlasy takové hloubky a rozléhavosti, že dìtské ucho lidí není schopno jejich zvuk zachytit.
Budí v nás posvátnou hrùzu, ty nezbadatelné hvìzdy, tak studené, tak jasné. Jsme vskutku jako dìti, jejichž nožièky zabloudily do nìjakého osvìtleného chrámu božstva, jemuž se uèily vzdávat úctu, ale jež neznají; jako dìti, které stojí pod kopulí plnou ozvìn, klenoucí se nad dalekými prùhledy matným jasem, a hledí vzhùru, napùl v nadìji, napùl ve strachu, že uvidí, jak se tam vznáší nìjaké dìsivé zjevení.
A pøesto poskytuje tolik útìchy a síly - taková noc. Pøed její vznešeností se naše drobné strasti zahanbenì odplíží pryè. Den byl samá trampota a starost, v našich srdcích bylo plno zloby a hoøkosti a mìli jsme pocit, že svìt je k nám krutý a nespravedlivý. A potom pøijde noc a jako nìjaká pøelaskavá, milující matka nám nìžnì položí dlaò na horeèkou obolavìné èelo, zvedne náš uslzený oblièejíèek ke své tváøi a usmìje se, a tøebaže nepromluví, my víme, co øíká; a pak si pøitiskne naše horké, rozpálené líce k òadrùm a bolest je tatam.
Nìkdy je však ta naše bolest nesmírnì hluboká a vážná a tu stojíme pøed nocí v naprostém mlèení, protože pro to, co nás trýzní, není slov, jenom vzdychat se dá. A noc má pro nás v srdci plno soucitu; zmírnit naše utrpení, to nemùže; ale vezme nás za ruce a svìt pod námi je najednou malièký a daleký a my se, unášeni jejími temnými køídly, octneme na okamžik v blízkosti ještì vìtší Moci, než jakou má ona, a v podivuhodné záøi této nezumìrné Moci leží pøed námi celý lidský život jako kniha a my si uvìdomujeme, že bolest a žal jsou jen andìlé Boží.
A pouze ti, kteøí mìli nìkdy na hlavì korunu utrpení, mohou do té podivuhodné záøe pohledìt; a když se pak vrátí, nesmìjí o ní hovoøit a nesmìjí prozradit tajemství, které teï znají.
Bylo jednou nìkolik ušlechtilých rytíøù, a ti projíždìli cizí zemí a cesta je zavedla do hlubokého lesa, kde je husté a mohutné hloží drásalo až do krve a kde zabloudili. Listí stromù, které v tom lese rostly, bylo velice tmavé a husté, takže vìtvovím nepronikl ani jediný paprsek svìtla, který by zjasnil tu zasmušilost a tesknotu.
A jak se prodírali tím temným lesem, jeden ten rytíø ztratil náhle své druhy a zajel od nich pøíliš daleko a už se k nim nevrátil; a oni, tìžce sklíèeni, jeli dál bez nìho a oplakávali ho jako mrtvého.
Leè když dorazili k tomu spanilému hradu, k nìmuž mìli namíøeno, zùstali v nìm mnoho dní a veselili se; a jednoho veèera, když v bujaré bezstarostnosti sedìli kolem polen rozhoøelých ve slavnostní síni a pili na pøátelství z poháru, kolujícího od úst k ústùm, najednou se objevil ten jejich druh, který se jim ztratil, a vítal se s nimi. Šat mìl rozedraný jako žebrák a jeho slièné tìlo bylo poseto mnoha tìžkými ranami, avšak z tváøe mu mocnì vyzaøovala hluboká radost.
I vyslýchali ho a vyptávali se, co ho to potkalo; a on jim vyprávìl, jak v tom temném lese ztratil cestu a jak mnoho dní a nocí bloudil, až rozdrásán a krvácející ulehl na zem, aby zemøel.
A pak, když už byl smrti blízký, tu - ejhle! - k nìmu skrze tu ponurou divoèinu pøišla jakási urozená panna, vzala ho za ruku a vedla ho skrytými stezkami, neznámými smrtelníkùm, až se v temnotì lesa rozbøesklo svìtlo, proti nìmuž svìtlo denní bylo jako lampièka proti slunci; a v tom podivuhodném svìtle uvidìl náš utrmácený rytíø jakoby ve snu zjevení a to zjevení mu pøipadalo tak velebné, tak èarokrásné, že zapomnìl na své krvácející rány a stál tam jako ve extázi a poci�oval radost, hlubokou jako moøe, jehož hloubku nedokáže nikdo odhadnout.
A zjevení se zase rozplynulo a rytíø, pokleknuv na zem, dìkoval tomu dobrému svìtci, který v onom smutném lese svedl jeho kroky z cesty, a umožnil mu tak spatøit zjevení, jež tam pøebývalo v skrytu.
Ten temný hvozd se jmenoval Žal; ale o tom zjevení, které v nìm ten dobrý rytíø spatøil, o tom se nesmíme ani slùvkem zmínit.

Jak George, kdysi za dávných èasù, vstal jednou èasnì zrána - George, Harris a Montmorency nesnášejí pohled na studenou vodu - J. projevuje heroismus a odhodlanost - George a jeho košile: pøíbìh s mravním nauèením - Harris coby kuchaø - Historická retrospektiva, vložená sem speciálnì pro školní potøebu.

XI

Ráno jsem se probudil v šest a zjistil jsem, že i George je už vzhùru. Oba jsme se otoèili na druhý bok a pokoušeli se ještì usnout, ale nešlo nám to. Mít nìjaký obzvláštní dùvod, proè bychom nemìli ještì znova usnout, proè bychom naopak mìli vyskoèit a honem se obléknout, to bychom byli upadli do spánku ještì pøi pohledu na hodinky a byli bychom spali až do deseti. Ježto však nebylo vùbec nutno, abychom vstali døív než za dvì hodiny - pøinejmenším - a vstávat už teï byl holý nesmysl, bylo zcela ve shodì s vrozenou nièemností vìcí vùbec, že jsme oba mìli pocit, že kdybychom zùstali ležet jen o pìt minut déle, byla by to naše smrt.
George øekl, že nìco podobného, jenže v mnohem horší podobì, se mu stalo asi tak pøed osmnácti mìsíci, když ještì bydlel sám u jisté paní Gippingsové. Jednou veèer se mu prý porouchaly hodinky a zastavily se na osmi patnácti. Ale on o tom nevìdìl, protože je z nìjakého dùvodu zapomnìl natáhnout, když šel spat (což se mu obyèejnì nestávalo), a povìsil si je nad polštáø, aniž se na nì podíval.
Stalo se to v zimì, když už byl pøede dveømi nejkratší den roku, a ještì k tomu v týdnu, kdy byla poøádn mlha, takže když se George ráno probudil a dosud byla úplná tma, nic ho nemohlo upozornit, kolik je vlastnì hodin. Natáhl ruku po hodinkách a sundal je. Bylo osm patnáct.
"Stùjte pøi mnì všichni svatí!" vykøikl George. "Vždy� v devìt musím být v bance! Proè mì nikdo nevzbudil? To je ostuda!" Praštil hodinkami, vyletìl z postele, umyl se ve studené vodì, oblékl se, oholil se ve studené vodì, protože na teplou nemìl èas èekat, a pak se ve spìchu ještì jednou podíval na hodinky.
Jestli to bylo tím otøesem, který utrpìly, když je prve odhodil na postel, nebo nìèím jiným, to se George dodnes nedovìdìl, jisto však je, že se od tìch osmi patnácti zase rozebìhly a teï ukazovalo za pìt minut tøi ètvrtì na devìt.
George je popadl a hnal se dolù. V jídelnì bylo ticho a tma; žádný oheò v kamnech, žádná snídanì. George si øekl, že tohle je od pí G. nièemná hanebnost, a umínil si, že jí veèer, až se vrátí domù, poví, co si o ní myslí. Pak na sebe hodil zimník a klobouk, chytil deštník a bìžel k domovním dveøím. Ty byly dosud na závoru. George dal pí G. jakožto línou starou bábu do klatby, divil se, proè lidi nedovedou vstát v slušnou, úctyhodnou hodinu, odemkl si a odstrèil závoru a vyøítil se ven.
Uhánìl ze všech sil pár set metrù a teprve na konci vzdálenosti, kteoru urazil, mu zaèalo být divné, že je venku tak málo lidí a že nejsou otevøeny žádné obchody. Ráno bylo sice nesmírnì temné a mlhavé, ale stejnì mu pøipadalo neobvyklé, že se kvùli tomu zastavila veškerá èinnost. On sám do práce musí; tak jak to, že si ostatní lidé hoví v posteli jenom proto, že je tma a mlha?
Posléze dorazil do Holbornu. Všude ještì rolety! A omnibus nikde! V dohledu bylijen tøi lidé, z nichž jeden byl strážník, jedna kára naložená zelím pro tržištì a jedna polorozpadlá drožka. George vytáhl hodin,y a pohlédl na nì; za pìt minut devìt! Zastavil se a zmìøil si puls. Shýbl se a ohmatal si nohy. Pak, s hodinkami stále v ruce, pøistoupil ke strážníkovi a zeptal se ho, jestli neví, kolik je hodin.
"Kolik je hodin?" odvìtil muž a s oèividným podezøením si zmìøil George od hlavy až k patì. "Když budete poslouchat, tak je uslyšíte odbíjet."
George tedy poslouchal a nìjaké nedaleké hodiny mu za okamžik posloužily.
"Ale vždy� tloukly jenom tøikrát!" pravil George uraženým tónem, když odbíjení doznìlo.
"A kolikrát podle vás mìly tlouct?" dìl konstábl.
"No devìtkrát," prohlásil George a pøedvedl svoje hodinky.
"Víte, kde bydlíte?" zeptal se pøísnì strážce veøejného poøádku.
George se zamyslil a pak udal svou adresu.
"Aha, tam teda, jo?" pravil strážník. "Tak dejte na mou radu, hezky pokojnì se tam odeberte a ty hodinky si tam vemte s sebou. A už o nich nechci slyšet ani slovo."
A tak se George zadumanì vrátil domù a zase si sám otevøel dùm.
V první chvíli, když byl zas ve svém pokoji, byl rozhodnut se odstrojit a jít si ještì lehnout; ale když si pøedstavil, jak by se pak musel znova obékat a koupat a mýt, økel si, že si už lehnout nepùjde, že si jen trochu zdøímne v lenošce.
Ale nemohl usnout; v životì se necítil tak èilý; rozsvítil si tedy lampu, vytáhl si šachy a sám si zahrál jednu partii. Ale moc ho to neupoutalo; ta partie byla nìjaká pomalá; nechal tedy šachù a pokoušel se èíst. Leè ani èetba ho nikterak nezaujala, a tak si zase oblékl zimník a vyšel si na procházku.
Byla to procházka pøíšernì osamìlá a neutìšená a všichni strážníci, které potkal, se na nìj dívali s netajeným podezøením, svítili si na nìj lampièkami a vždycky šli chivlku za ním, a to na nìj mìlo takový úèinek, že nakonec zaèal mít pocit, jako by byl skuteènì nìco provedl, a jak zaslechl to pøibližující se komisní �ap - �ap, pokaždé se okamžitì odkradl do postranní ulièky a skryl se v nìjakém temném výklenku.
Toto chování samozøejmì ještì zvýšilo nedùvìru policejního sboru vùèi nìmu, a tak ho tahali z jeho úkrytù a vyptávali se, co to tam dìlá; a když odpovìdìl, že nic, že si jen vyšel na malou procházku (byly ètyøi hodiny ráno), dívali se na nìj, jako by jim vìšel na nos bulíky; a nakonec ho dva konstáblové v civilu vyprovodili až domù, aby se pøesvìdèili, jestli doopravdy bydlí tam, kde øíkal. Dívali se, jak si otvírá vlastním klíèem, a pak zaujali vyèkávací postavení na protìjším chodníku a zaèali jeho dùm hlídat.
George, když byl zase doma, chtìl - jen aby nìjak utloukl èas - rozdìlat oheò a uvaøit si nìco k snídani; ale nebyl schopen se èehikoli dotknout, uhlákem plným uhlí poèínaje a èajovou lžièkou konèe, aby to buï neupustil, nebo se pøes to nepøerazil a nenadìlal pøi tom hrozný randál, takže se ho zmocnila smrtelná hrùza, že se probudí pí G., že si bude myslet, že jsou u ní lupièi, že otevøe okno a zaøve "patról!" a že ti dva tajní vtrhnou do domu, dají mu želízka a odvedou ho na strážnici.
Mìl už tou dobou nervy v tak chorobném stavu, že si pøedstavoval, jak je s ním zavedeno pøelíèení, jak se to všecko snaží vysvìtlit porotì, jak mu nikdo nevìøí, jak je odsuzován k dvaceti letùm nucených prací a jeho matka jak uírá, protože jí puklo srdce. A tak zanechal všech pokusù udìlat si snídani, zachumlal se do zimníku a sedìl v lenošce, dokud o pùl osmé nesešla dolù pí G.
Od toho rána prý už nikdy nevstal zbyteènì èasnì; taková to pro nìj byla výstraha!
To jsme sedìli zabaleni v dekách, když mi George vyprávìl tuhle pravdivou pøíhodu, a když ji dovyprávìl, já jsem se podjal úkolu probudit veslem Harrise. Tøetí rýpnutí mìlo úspìch; ale Harris se jen pøevrátil na druhý bok a øekl, že bude dole v minutì a že se mu mají pøipravit ty šnìrovací botky. Brzy jsme ho však s pomocí lodního háku pouèili, kde ve skuteènosti je, a Harris se znenadání prudce posadil, takže Monmorency, který spal spánkem spravedlivého na jeho prsou, odletìl jak široký tak dlouhý na druhý konec lodi.
Pak jsme svinuli plachtu a všichni ètyøi jsme vystrèili hlavu pøes bok lodi, podívali jsme se na vodu a zachvìli jsme se. Vèera veèer jsme se opájeli vidinou, jak vstaneme za èasného jitra, odhodíme deky a šály, stáhneme plachtu, s bujarým pokøikem skoèíme do øeky a s velikým gustem si dlouze, pøíjemnì zaplaveme. Teï však, když to jitro nastalo, se nám ta vyhlídka už nezdála tak lákavá. Voda vypadala mokøe a mrazivì a vítr studil.
"Tak co, kdo tam pùjde první?" ozval se posléze Harris.
O to prvenství se nikdo nedral. George, ten se s tím problémem vypoøádal tak, že se uklidil do lodi a zaèal si oblékat ponožky. Montmorendymu uklouzlo bezdìèné zavytí, jako kdyby už pouhá myšlenka na vodu mu nahánìla hrùzu. A Harris øekl, že by bylo velice nesnadné vylézt zpátky do lodì, a šel si vyhrabat svoje kalhoty.
Já jsem se jen tak lehce vzdát nechtìl, i když mì skok do té vody nikterak nevábil.
Mohou tam být koøeny stromù nebo vodní øady, øíkal jsem si. Rozhodl jsem se to tedy øešit kompromisem, že totiž sejdu na samý kraj bøehu a aspoò se celý ošplíchám; a tak jsem si vzal ruèník, vylezl jsem z lodi a vysoukal se na vìtev jednoho stromu, která se ohýbala až do vody.
Byla štiplavá zima. Vítr øezal jako nùž. Øekl jsem si, že se radši neošplíchám. Že se vrátím na loï a obléknu se; i otoèil jsem se, abych mohl lézt zpátky, a zrovna když jsem se otáèek, ta pitomá vìtev rupla a já a ruèník jsme s ohromným žblunknutím sletìli do øeky, a než jsem si mohl uvìdomit, co se to vlastnì stalo, už jsem byl uprostøed proudu a mìl jsem v sobì pøes ètyøi litry temžské vody.
"No ne! J. tam skoèil!" slyšel jsem z úst Harrisových, když jsem se, sotva dechu popadaje, vynoøil nad hladinu. "To bych byl teda neøekl, že k tomu sebere odvahu. Ty ano?"
"Je to fajn?" køikl na mì George.
"Báseò!" prskal jsem. "Jste pitomci, že sem neskoèíte taky. Já bych si to nedal ujít za nic na svìtì. Jen si to okuste! To nechce nic jiného než kapánek odhodlání."
Ale nepøemluvil jsem je.
Pøi oblékání jsme toho rána zažili moc zábavnou pøíhodu. Mnì bylo strašnì zima, když jsem se dostal zpátky na loï, a jak jsem honem koukal, abych už mìl nìco na sobì, nešikovnì jsem si shodil do vody košili. Pøíšernì mì to rozvzteklilo, zvláštì když George se dal do smíchu. Mnì se nezdálo, že by na tom bylo nìco k smíchu, a taky jsem to Georgeovi øekl, ale on se smál tím víc. To jsem v životì nevidìl aby se nìkdo takhle smál. Nakonec mì úplnì pøipravil o rozvahu a já jsem mu dùraznì pøipomnìl, že je debilní kretén a slabomyslný idiot; ale on se øehtal ještì hlasitìji. A pak, když jsem tu košili lovil z vody, jsem si najednou uvìdomil, že to není moje košile, ale Georgeova, a že jsem si ji s tou svou jenom spletl; teï teprve mi celý ten vtip došel a rozesmál jsem se já. A èím èastìji jsem pohledem skouzl s Georgeovy mokré košile na George, který smíchy zrovna øval, tím vìtší jsem z toho mìl zábavu a tak hroznì jsem se rozchechtal, že jsem tu košili znova upustil do øeky.
"T... t... to si ji - ani - nevytáhneš?" køièel George mezi výbuchy smíchu.
Hodnou chvíli jsem mu vùbec nebyl schopen odpovìdìt, tak jsem se smál, ale nakonec se mi i pøi tom øehotu pøece jen podaøilo vyprsknout:
"To není moje košile - to je tvoje!"
V životì jsem ve výrazu žádné lidské tváøe nevidìl tak náhlý pøechod z veselosti do neúprosné vážnosti.
"Cože?" zajeèel a vyskoèil. "Ty blboune nemotorná! To by tì ubylo, kdybys dával trošku pozor? Proè se ksakru nejdeš obléknout na bøeh? Ty tak patøíš na loï, ty teda jo! Dej sem hák!"
Pokoušel jsem se ho pøesvìdèit, jaká to je legrace, ale on to nechápal. Pokud jde o vtipy, mívá George hroznì dlouhé vedení.
Harris navrhoval, abychom si k snídani dali míchaná vajíèka. A prohlásil, že je udìlá. A z toho, jak je líèil, jsme nabyli dojmu, že na míchaná vajíèka je vyslovený mistr. Èasto prý je pøipravuje, když je nìkde na pikniku nebo na jachtì. Prý se jimi doslova proslavil. Ti, kdož jeho míchaná vajíèka jednou okusili - to bylo z jeho øeèí zcela jasné - nestáli už o žádné jiné jídlo, a když nemohli mít Harrisova míchaná vajíèka, zvolna chøadli a zmírali.
Když jsme ho tak poslouchali, sbíhaly se nám v ústech sliny; i vyndali jsme mu vaøiè a pánev a veškerá vajíèka, která se v koši nerozmaèkala a nevytekla na všechno kolem, a prosili jsme ho, a� už se do toho dá.
Rozbíjení vajíèek mu trochu dìlalo potíže - totiž ne, rozbíjení samo mu potíže nedìlalo, spíš to, jak obsah tìch rozbitých vajíèek dostat na pánev, jak si jím nepokecat kalhoty a jak zabránit, aby mu netekl do rukávù; ale posléze pøece jen asi pùl tuctu vajíèek umístil v pánvi; naèež si pøièapl na bobek k vaøièi a prohánìl vajíèka vidlièkou.
To byla zøejmì práce velice svízelná, pokud jsme to my dva, George a já, mohli posoudit. Kdykoli se Harris pøiblížil k pánvi, vždycky se spálil a pak hned všecko upustil a roztancoval se kolem vaøièe a tøepal prsty a sakroval. Namouduši, kdykoli jsme se na nìj ohlédli, pokaždé pøecvádìl tenhle výstup. Zpoèátku jsme si dokonce mysleli, že to je nezbytná souèást kulinárního ceremonielu.
Øíkali jsme si, že patrnì nevíme, co to jsou míchaná vajíèka, a usoudili jsme, že to musí být nìjaký pokrm Indiánù nebo Kanakù z Havajských ostrovù, který, má-li být øádnì pøipraven, vyžaduje tance a rùzná zaklínání. Jednou se k pánvi pøiblížil Montmorency a pøistrèil k ní nos, a tu vyprskl omastek a pøismahl ho, naèež i Montmorency zaèal tancovat a sakrovat. No byla to prostì jedna z nejpozoruhodnìjších a nejvzrušivìjších pracovních operací, jakých jsem byl kdy svìdkem. George i já jsme byli velice zarmouceni, když skonèila.
Výsledek nebyl ani zdaleka tak zdaøilý, jak Harris pøedpovídal. Dost malý efekt na všechen ten rámus. Šest vajíèek se dalo na tu pánev a všechno, co z toho vzešlo, byla jedna lžièka uškvaøených a nechutnì vypadajících cuckù.
Harris tvrdil, že za to mùže ta pánev; kdyby byl mìl kastrùlek a vaøiè na plyn, tak to prý dopadlo mnohem líp. Dohodli jmse se tudíž, že o tuto krmi se už nebudeme pokoušet, dokud s sebou nebudeme mít zmínìné potøeby pro domácnost.
Než jsem dosnídali, slunce už mìlo vìtší moc a vítr ustal a bylo tak rozkošné ráno, jaké jen si možno pøát. Z toho, co jsme kolem sebe vidìli, nám skoro nic nepøipomínalo devatenácté století; a když jsme se v tom ranním slunci rozhlíželi po øece, mohli jsme si bezmála pøedstavovat, že ta staletí mezi dneškem a oním provždy památným èervnovým jitrem z roku 1215 byla odsunuta stranou a že my, synové anglických zemanù, tu v odìní utkaném podomácku a s kýkami za pasy èekáme, abychom byli svìdky pøi psaní té úžasné stránky dìjin, jejíž význam má teprve za nìjakých ètyøi sta let vyložit prostému lidu jakýsi Oliver Cromwell, který si ji dùkladnì prostuduje.
Je krásné letní ráno - slunné, a klidné. Ale ve vzduchu už je cítit napìtí nadcházejících vzrušujících okamžikù. Král Jan pøespal v Duncroft Hallu a mìsteèko Staines se po celý vèerejšek ozývalo øineèním ozbrojencù a dusotem tìžkých koní po hrbolatém dláždìní a pokøikem kapitánù a zlosnými nadávkami a otrlými žerty vousatých luèištníkù, piknerù, ratištníkù a podivnì mluvících cizokrajných kopiníkù.
Pøijely sem skupiny rytíøù a majitelù panství v pláštích veselých barev, te� po cestì umazaných a zaprášených A ustrašení mìš�ané museli po celý ten veèer hezky zèerstva otvírat vrata hlouèkùm neurvalých vojákù, pro které se muselo najít ubytování a jídlo, a obojí to nejlepší, jinak bìda domu a všem, co v nìm pøebývají; nebo� v tìchto bouølivých dobách meè je soudcem, porotou, žalobcem i katem a za to, co si vezme, zaplatí, když se mu ovšem uráèí, tím, že ty, které obral, nechá naživu.
Kolem táborových ohòù na tržišti se shukují další a další baronské èety, a zatímco veèer tmavne a pøechází do noci, vojáci nenasytnì jedí a pijí a vyøvávají chvastounské pijácké písnì a hrají a hádají se. Záø ohòù vrhá pitvorné stíny na kupy jejich odložené zbroje a na jejich hromotlucké postavy. Kolem nich pokradmu obcházejí dìti z mìsteèka a zvìdavì je okukují; a ještì blíž se stahují statné venkovské holky a se smíchem si vymìòují hospodské žertíky a jízlivosti s tìmi nafoukanými kavaleristy, tak nepodobnými vesnickým chasníkùm, kteøí teï, zcela pøehlíženi, stojí nìkde v pozadí a na širokých zevlujících oblièejích mají pøitroublé úsmìvy. A z okolních plání sem slabì jiskøí svìtla dalších vzdálenìjších ležení, nebo� tuhle se utáboøili pøívrženci nìjakého mocného pána a tamhle zase jako pøikrèení vlci vyèkávají za mìstem francouzští žoldáci proradného Jana.
A tak, zatímco v každé temné ulièce pochodovaly hlídky a na všech okolních návrších blikaly strážní ohnì, zvolna odešla noc a nad tím spanilým údolím kolem staré Temže se rozbøesklo jitro toho velikého dne, který má být tìhotný osudem vìkù dosud nezrozených.
Na spodnìjším z obou ostrùvkù, zrovna nad místem, kde jsme se zastavili, je už od šedého svítání nesmírnì rušno a znìjí tam hlasy mnoha øemeslníkù. Vztyèuje se tam obrovský stan, který tam byl dopraven už vèera veèer, a tesaøi pilnì stloukají øady lavic, zatímco uèedníci z mìsta Londýna èekají s petrobarevnými tkaninami a hedvábím a pøehozy ze zlata a støíbra.
A teï, hle! po cestì, která se podél øeky vidne od Stainesu, k nám pøichází asi deset mohutných halapartníkù - jsou to vojáci baronù -, kteøí se smìjí a baví se hlubokými hrdelními basy; zastavují se na tom druhém bøehu asi tak sto metrù nad námi a èekají, opøeni o své zbranì.
A tak po celé hodiny pochodují od Stainesu nové a nové hlouèky a houfy ozbrojencù, jejichž pøílby a náprsní pancíøe odrážejí dlouhé, nízko nad zemí letící paprsky ranního slunce, až koneènì celá ta cesta, kam oko dohlédne, je hustì poseta tøpytící se ocelí a vzpínajícími se oøi. A od hlouèku k hlouèku cválají køièící jezdci a v teplém vánku se lenivì tøepotají malé korouhvièky a chvílemi nastane ještì vìtší rozruch, když se ty šiky rozestupují do obou stran, aby nìjaký významný baron, sedící na obrnìném koni a obklopený strážemi a panstvem, mohl projet a zaujmout své místo v èele svých nevolníkù a vazalù.
A po celém svahu Cooper's Hillu, zrovna naproti, stojí zásupy udivených venkovanù a zvìdavých obèanù, kteøí pøibìhli ze Stainesu, a nikdo z nich dobøe neví, co ten shon vlastnì znamená, a každý si tu slavnou událost, kterou chce vidìt, vykládá po svém; nìkdo øíká, že z toho, co se dneska dìje, vzejde mnoho dobrého pro všechen lid, ale starci nad tím kroutí hlavou, protože ti už takové øeèi slyšeli mnohokrát.
A celá øeka až po Staines je poseta pramièkami a loïmi a malými èlunky z kùže - ty kožené už upadají v nemilost a dneska jich užívají jen chudší lidé. Všechna ta plavidla pøevezli nebo pøetáhli svalnatí veslaøi pøes peøeje, na jejichž místì bude po letech stát úhledné zdymadlo Bell Weir, a teï se s nimi shlukují v nejvìtší blízkosti, na jakou si troufnou, kolem ohromných krytých lodic, které jsou tu pøipraveny, aby odvezly krále Jana tam, kde na jeho podpis èeká ta osudová Charta.
Je poledne a my spolu se vším lidem trpìlivì èekáme už hodiny a už se zaèínají šíøit zvìsti, že vìrolomný Jan znovu unikl z moci baronù a se svými žoldáky v patách se vykradl z Duncroft Hallu a že se brzy pustí do jiných akcí, než je podpisování listin zaruèujících svobodu lidu.
Ale není tomu tak! Tentokrát ho drží pìst z ocele a zcela marnì se snaží vykroutit a vyklouznout. V dálce na cestì se zvedl oblak prachu, blíží se a zvìtšuje, dusit mnoha kopyt zní stále silnìji a mezi sešikovanými vojáky, rozestupujícími se na dvì strany, si razí prùjezd oslnivá kavaláda pestøe odìných lordù a rytíøù. A vpøedu i vzadu i po obou stranách toho prùvodu jede tìlesná stráž baronù a v jejich støedu král Jan.
Jede tam, kde èekají lodice, a význaèní baroni vystupují z oddílù svých vojákù a jdou mu vstøíc. A on je zdraví s úsmìvy a smíchem a pøívìtivými slovy, jako kdyby to byla nìjaká slavnost na jeho poèest, to, k èemu byl pozván. Avšek když se zvedne v tømenech, aby sestoupil z konì, pøeletí jediným rychlým pohledem od svých francouzských žoldákù, seøazených v pozadí, k neúprosným oddílùm baronským, jimiž je sevøen.
Opravdu je už pozdì? Jedna prudká rána tomu jezdci, kterého má po boku a který nic takového neèeká, jeden hlasitý povel francouzským èetám, jeden troufalý útok na nepøipravené šiky pøed ním - a ti odbojní baroni by možná proklínali den, kdy se odvážili zkøížit jeho plány! Smìlejší ruka mohla ještì v tomto okamžiku zvrátit situaci. Být na jeho místì takový Richard! Pak pohár svobody mohl být ještì odtržen od rtù Anglie, takže by ještì stovky let nepoznala, jak chutná volnost.
Ale srdce krále Jana ochabuje pøed tìmi odhodlanými tváøemi anglických bojovníkù a jeho paže klesá zpátky k otìžím. Jan sestupuje s konì a usedá do první lodice. A baroni, každý ruku v železné rukavici na jilci meèe, tam jdou za ním a zazní povel k odplutí.
Zvolna odrážejí tìžké, skvostnì vyšòoøené lodice od runnymedského bøehu. Zvolna a s námanou si razí cestu hbitým proudem, až s temným zadunìním narážejí na ostrùvek, který od toho dne ponese jméno ostrov Magna Charta. A král Jan vystupuje na bøeh a my v bezdechém mlèení èekáme, až vzduch rozèísne obrovský jásot a bude položen - pevnì, jak už dnes víme - ten slavný základní kámen anglického chrámu svobody.

Jindøich VIII. a Anna Boleynová - Jaké to má nevýhody, když pobýváme v jednom domì s párkem milencù - Krušné doby pro anglický národ - Noèní hledání malebnosti - Bez domu i bez domova - Harris se pøipravuje na smrt - Pøichází andìl - Jak pùsobí na Harrise nenadálá radost - Skrovná veèeøe - Obìd - Vysoká cena za hoøèici - Dìsivá bitva - Maidenhead - Plachtíme - Tøi rybáøi - Jsme stiženi kletbou.

XII

Sedìl jsem na bøehu a v duchu jsem si vyvolával tuto scénu, když tu George poznamenal, že jelikož jsem si tak pìknì odpoèinul, mohl bych snad být tak laskav a pomoci pøi umývání nádobí; pøivolán takto ze dnù slavné minulosti do prozaické pøítomnosti s veškerou její mizerií a høíšností, sesunul jsem se do lodi a kouskem døeva a chomáèem trávy jsem vyèistil pánev a nakonec jsem ji vyleštil Georgeovou mokrou košilí.
Pak jsme si vyšli na ostrov Magna Charta a podívali se na kámen, který stojí v chatrèi, kde prý ta slavná listina byla podepsána; ale jestli byla opravdu podepsána tam, nebo, jak se taky tvrdí, na druhém bøehu v Runnymede, k tomu já se odmítám závaznì vyslovit. Ptáte-li se mne jenom na mé soukromé mínìní, pak se spíš pøikláním k té lidové verzi, podle níž to bylo na ostrovì. Být jedním z tìch tehdejších baronù, urèitì bych byl svým druhùm dùraznì doporuèoval, abychom tak úskoèného chlapa jako král Jan dostali na ostrov, kde má míò možností zahrát nám nìjaký pøekvapující kousek.
Na pozemcích panství Ankerwyke, které je kousek od výbìžku Výletníkù, stojí rozvaliny starého kláštera, a tam nìkde prý èekával Jindøich VIII. na Annu Boleynovou. Taky se s ní scházíval v zámku Hever v Kentu a taky nìkde poblíž mìsteèka St. Albans. V onìch dnech muselo být pro anglické obèany dost tìžké najít místeèko, kde by ti dva lehkomyslní mladí lidé spolu nelaškovali.
Pobývali jste nìkdy v domì, kde je zamilovaný páreèek? To jde dost na nervy. Øeknete si, že si pùjdete sednout do salónu, a vydáte se tam. Když otvíráte dveøe, slyšíte hluk, jako kdyby si nìkdo najednou nìco uvìdomil, a když vstoupíte, u okna, cele zaujata protìjší stranou ulice, stojí Emily a na druhém konci místnosti stojí váš pøítel John Edward, do hloubi duše uchvácený fotografiemi pøíbuzenstva cizích lidí.
"Á!" øeknete a zùstanete stát hned za dveømi. "Já nevìdìl, že tu nìkdo je."
"Ale! Vážnì ne?" praví chladnì Emily, tónem, který vám dává najevo, že vám nevìøí.
Chvilièku pøešlapujete a pak podotknete:
"Už je hodnì tma. Proè si nerozsvítíte plyn?"
John Edward udìlá "Á!" a že prý si toho ani nevšiml; a Emily odvìtí, že tatíèek to námá rád, když se svítí už odpoledne.
Povíte jim jednu nebo dvì novinky a seznámíte je se svým názorem na irskou otázku; ale to je oèividnì nezajímá. Ke každému tématu poznamenají pouze "Ale!", "Tak?", "Vážnì?", "Hm" a "Neøíkejte!" Po pìtiminutové konverzaci v tomto stylu se nenápadnì odsunete až ke dveøím a vyklouznete ze salónu a velice vás pøekvapí, že dveøe se za vámi okamžitì zavírají a samy se zabouchnou, aèkoli jste se jich ani nedotkli.
O pùl hodiny pozdìji si usmyslíte, že si vykouøíte jednu dýmku v zimní zahradì. Na té jediné židli, která tam je, sedí Emily; a John Edward, dá-li se vìøit tomu, co hlásá jeho oblek, sedìl zøejmì na podlaze. Ani jeden z nich nepromluví, ale oba vás obdaøí pohledem, který øíká vše, co se v civilizovaném lidském spoleèenství øíci smí; takže neprodlenì vycouváte ven a zavøete za sebou dveøe.
Teï už se bojíte strèit nos do kterékoli místnosti v domì, a tak se chvilku procházíte nahoru a dolù po schodišti a pak se jdete posadit do svého pokoje. Tam vás to však po jisté dobì pøestane bavit a tak si nadadíte klobouk a vyjdete si do zahrady. Pustíte se po pìšinì, a když jdete kolem altánku, nakouknete dovnitø - a ti dva mladí blázni jsou i tady a tulí se k sobì v jednom koutku; ovšemže vás zahlédnou a jsou zøejmì pøesvìdèeni, že je s nìjakými ohavnými úmysly, které jsou vám podobné, schválnì všude sledujete.
"Proè tu na tyhle vìci nemají nìjaký zvláštní pokoj, kde by ty lidièky internovali?" bruèíte; vøítíte se do haly, popadnete deštník a jdete pryè z domu.
Takhle nìjak to muselo dopadat, když se ten pobláznìný chlapec Jindøich VIII. dvoøil své Anièce. Lidé z buckinghamského hrabství na nì každou chvíli neoèekávanì narazili, jak námìsíènì bloumají kolem Windsoru a Wraysbury, a divili se "Á, to jste vy!" a Jindøich se èervenal a øíkal "No," a že prý sem jde za jedním známým; a Anna øíkala: "Jé, to jsem ráda, že vás vidím. Zrovinka jsem potkala pana Jindøicha VIII. tuhle v ulièce, a on vám má stejnou cestu jako já."
A ti lidé se vždycky vzdálili a nakonec si øekli: "Radši odtud zmizíme, dokud se tu bude takhle vrkat a cukrovat. Odjedeme do Kentu."
I odjeli do Kentu, a první, co v Kentu uvidìli, jakmile tam dorazili, byli Jindøich s Annou, laškující poblíž zámku Hever.
"Ále, k èertu!" øekli si lidé. "Pojïme odtud! Na tohle se nedá koukat. Pojeïme do St. Albans - to je takové pìkné, tiché místeèko, St. Albans."
A když se dostali do St. Albans, i tam byl ten otravný páreèek a líbal se pod zdmi opatství. A tu se ti lidé dali k pirátùm a nechali toho, až když bylo po té stavbì.
Ten kousek øeky od výbìžku Výletníkù až ke zdymadlu u Starého Windsoru je rozkošný. Po bøehu bìží stinná cesta, tu a tam obteèkovaná hezounkými malými chatami, až k "Ouseleyským zvonkùmù, což je malebná hospùdka - hospùdky na øece jsou vìtšinou malebné - a navíc podnik, kde se mùžete napít výteèného piva, jak øíká Harris; a v otázkách z tohoto oboru mùžete na Harrisovo slovo dát. Starý Windsor je místo svým zpùsobem proslulé. Mìl zde palác Edward Vyznavaè a zde právní øád tehdejšího vìku usvìdèil slavného hrabìte Godwina, že nese vinu na smrti králova bratra. Hrabì Godwin si ulomil kousek chleba a podržel jej v ruce.
"Jsem-li vinen," pravil hrabì, "a� se tímto chlebem udávím, až ho budu jíst."
Pak si ten chléb vložil do úst a polkl ho a udávil se jím a umøel.
Za Starým Windsorem je Temže dost nezajímavá a v tu starou milou øeku se zase promìní, až když se blííte k Boveney. George a já jsme koníèkovali podél Home Parku, který se rozprostírá na pravém bøehu od mostu Albertova k mostu Victoriinu. A když jsme míjeli Datchet, George se mì ptal, jestli se pamatuju na náš první výlet nahoru po øece a na to, jak jsme v deset hodin veèer pøistali u Datchetu a toužili se vyspat.
Odpovìdìl jsem mu, že se na to pamatuju. To bude hezky dlouho trvat, než na to zapomenu.
Bylo to v sobotu pøed srpnovými dny bankovního volna. Padali jsme únavou a mìli jsme hlad - vyjeli jsme si v téže trojici - a když jsme dorazili k Datchetu, vytahali jsme z lodi koš, dvì brašny, deky a pláštì a talové vìci a vydali jsme se hledat nocleh. Šli jsme koilem velice hezkého hotýlku s plaménkem a psím vínem kolem vchodu; ale nemìli tam kozí list a já jsem si z nìjakého neznámého dùvodu umanul, že chci kozí list, a povídám:
"Ne, semhle nechoïme! Pojïme ještì o kousek dál a podívejme se, jestli tu není nìjaký hotel obrostlý kozím listem."
A tak jsme pochodovali dál, až jsme došli k jinému hotýlku. Ten byl taky moc hezký a byl obrostlý kozím listem, po celé jedné stranì, ale Harrisovi se zase nezamlouval chlapík, co se opíral o hlavní vchod. Že prý ani trochu nedìlá dojem èlovìka pøívìtivého a že prý má šeredné boty; tak jsme šli ještì dál. Ušli jsme notný kus cesty, ale žádné další hotely jsme už nevidìli. A pak jsme potkali nìjakého muže a prosili jsme ho, aby nám ukázal, kudy se dostaneme k rùzným zdejším hotelùm.
"Ale vždy� jdete rovnou od nich," povídá ten muž. "To se musíte otoèit a dát se zpátky, a tak pøijdete k ,Jelenu'."
"Tam už jsme byli," my na to, "ale tam se nám to nelíbilo, nemají tam kozí list."
"No potom je tu ještì Panský dvùr, hned naproti. Tam jste se už ptali?"
Harris mu øekl, že tam se nám jít nechtìlo, že se nám nezamlouval chlapík, co tam stál ve dveøích - jemu, Harrisovi, že se nezamlouvala barva jeho vlasù a taky jeho boty, že se mu nazamlouvaly.
"Tak to tedy nevím, co budete dìlat, namouduši," pravil náš informátor, "ponìvadž tohle jsou jediné dva hostince v celé obci."
"Jiný hostinec tu není?" vykøikl Harris.
"Žádný," odvìtil ten muž.
"Prokristapána, co si poèneme?" zahoøekoval Harris.
A tu promluvil George. Pravil, že Harris a já si mùžeme dát postavit speciální hotel jen pro sebe, je-li nám libo, a že si do nìj mùžeme dát stvoøit i nìjaké lidi, ale podkud jeho se týèe, on že se vrátí k "Jelenu".
Velicí duchové nikdy v nièem neuskuteèní své ideály; a tak jsme si - Harris i já - povzdychli nad marností všech svìtských tužeb a vykroèili jsme za Georgem.
Vnesli jsme svou bagáž do "Jelena" a složili ji v hale.
Pøišel hostinský a povídá: "Dobrý veèer, pánové."
"Dobrý veèer," øekl George. Potøebovali bychom tøi lùžka, prosím."
"Velice lituji, pane," pravil hostinský, "ale to bohužel nepùjde."
"No, nevadí," øekl George, "dvì nám taky postaèí. Dva se prostì vyspíme v jedné posteli, no ne?" dodal, obraceje se k Harrisovi a ke mnì.
Harris povídá: "No jistì;" myslel si, že v té jedné posteli se klidnì vyspím já s Georgem.
"Velice lituji, pane," opakoval hostinský, "ale my nemáme v celém podniku ani jediné lùžko. Beztak už, abych pravdu øekl, dáváme do jednoho lùžka dva, ba dokonce i tøi pány."
To nás trochu vyvedlo z míry.
Ale Harris, starý zkušený cestovatel, se hbitì ujal situace a øekl s bodrým smíchem:
"No to se nedá nic dìlat, musíme se spokojit s tím, co je. Ustelte nám prostì v kuleèníkové síni."
"Velice lituji, pane. Na biliáru už spí tøi pánové a dva další spí v kavárnièce. Dneska vás opravdu nemohu ubytovat."
Posbírali jsme tedy své vìci a šli do Panského dvora. Byl to moc hezký podnièek. Já jsem prohlásil, že mnì se v nìm bude líbit mnohem víc než v tamtom; a Harris pøitakal "Ano, ovšem," tady to prý bude výborné a na toho chlapa s tìmi zrzavými vlasy se prostì nemusíme koukat; ostatnì ten chudák za to ani nemùže, že má zrzavé vlasy.
To bylo od Harrise moc hezké a rozumné.
V "Panském dvoøe" nás vùbec nepustili ke slovu. Hostinská nás hned na prahu pøivítala sdìlením, že jsme už ètrnáctá parta, kterou v poslední pùldruhé hodinì poslala pryè. Když jsme jí pokornì pøipomnìli stáje, kuleèníkovou síò a uhelný sklep, pohrdavì se rozesmála; všechny tyto útulky jsou už dávno zabrány.
A neví aspoò o nìjakém stavení ve vesnici, kde by nám poskytli pøístøeší na jednu noc?
Inu, jestli prý nejsme moc nároèní - ona sama nám to, aby nebylo mýlky, nikterak nedoporuèuje - tak by tu byla jedna malá krèma, asi tak tøi ètvrtì kilometru po silnici k Etonu...
Na bližší údaje jsme už ani neèekali; chopili jsme se koše a brašen a pláš�ù a dek a balíkù a uhánìli jsme. Mìli jsme spíš dojem, že jsme ubìhli pùldruhého kilometru, a ne tøi ètvrtì kilometru, ale nakonec jsme dorazili k cíli a skoro bez dechu jsme vpadli do výèepu.
V té krèmì nás odbyli dost neurvale. Prostì se nám vysmáli. V celém stavení mají prý jenom tøi postele a v tìch už spí sedm pánù a dva manželské páry. Jakýsi dobrosrdeèný lodník, který v tom šenku náhodou pobýval, si však myslel, že bychom to mohli zkusit u hokynáøe vedle "Jelena", a tak jsme šli zase zpátky.
Hokynáø mìl plnì obsazeno. Ale jakási stará ženská, s kterou jsme se potkali u nìho v krámì, nás laskavì vzala s sebou k jedné své pøítelkyni, která bydlela skoro o pùl kilometru dál a pøíležitostnì pronajímala pánùm pokoje.
Ta stará ženská chodila velice pomalu, a tak nám to k té její pøítelkyni trvalo dvacet minut. A celou tu cestu, co jsme se s ní vlekli, nám zpestøovala líèením rozmanitých bolestí, co má v zádech.
Pokoje její pøítelkynì už byly obsazeny. Dostali jsme tam však doporuèení do èísla 27. V èísle 27 bylo plno, ale poslali nás do èísla 32, a v èísle 32 bylo taky plno.
Vrátili jsme se tedy na silnici a Harris se posadil na koš a prohlásil, že dál už nepùjde. Pravil, že tohle je zøejmì pokojné místeèko a že na nìm rád zemøe. Žádal George a mne, abychom za nìj políbili jeho matku a øekli všem jeho pøíbuzným, že jim odpustil a zemøel š�asten.
V tom okamžiku se objevil andìl pøestrojený za chlapeèka (nedovedu si pøedstavit, že by si andìl mohl vybrat pøestrojení pùsobivìjší), který držel v jedné ruce džbán piva a v druhé cosi na provázku, co pouštìl na každý plochý káme v cestì a pak vždycky zase vytahoval nahoru, èímž vyluzoval obzvláštì odpudivé zvuky, pùsobící trýznivì.
Ptali jsme se toho nebeského posla (že to nebeský posel je, to jsme za chvilku bezpeènì zjistili), zda neví o nìjakém osamìlém domì s neèetnými a slabými obyvateli (staøièké dámy a ochrnutí pánové zvláš� vítáni), které by bylo lehce možno zastrašit, aby pro jednu noc pøenechali svá lože tøem zoufalcùm; nebo, jestli nic takového neexistuje, zda by nám aspoò nemohl doporuèit nìjaký prázný praseèí chlívek nebo nìjakou vápenickou pec mimo provoz nebo cokoli podobného. O žádném takovém útulku chlapeèek nevìdìl - aspoò ne o žádném, který by byl pøi ruce -, ale øekl, že jestli chceme jít s ním, tak jeho maminka že má jednu místnost volnou a mohla by nás tam na noc uložit.
Padli jsme mu v tom mìsíèním svìtle kolem krku a blahoøeèili mu, což mohl být pøekrásný výjev, nebýt toho, že i chlapce to naše pohnutí doèista zmohlo, takže se pod jeho tíhou neudržel na nohou, padl na zem a nás všechny strhl na sebe. Harrise ta radost zdolala do té míry, že omdlel a musel popadnout chlapcùv džbán s pivem a do polovièky ho vyprázdnit, aby zase nabyl vìdomí, a pak se dal v bìh a George a mne nechal nést všechna zavazadla.
Chlapec bydlel v domeèku o ètyøech místnostech a jeho matka - pøedobrá duše! - nám dala k veèeøi opeèenou slaninu a my jsme ji všecku - dvì a pùl kila - spoøádali a navrch ještì povidlový koláè a vypili jsme dva hrnce èaje a pak jsme šli spat.
V té místnosti byly dvì postele; jedna - takové to nízké lehátko na koleèkách - byla široká 75 cm, a na té jsem spal já s Georgem a udrželi jsme se na ní jenom tím, že jsme se prostìradlem pøivázali tìsnì k sobì; ta druhá byla postýlka toho chlapeèka, a tu mìl sám pro sebe Harris a ránu mu z ní trèely ven obì bosé nohy, jichž jsme George a já, když jsme se myli, použili jako vìšákù na ruèníky.
Když jsme pøíštì pøijeli do Datchetu, už jsme tak neohrnovali nos pøi výbìru hotelu.
Ale abychom se vrátili k našemu nynìjšímu výletu: nestalo se nic vzrušujícího, a tak jsme vytrvale koníèkovali až kousek pod Opièí ostrov, kde jsme zarazili u bøehu, abychom se naobìdvali. Pustili jsme se do studeného hovìzího a pak jsme zjistili, že jsme si zapomnìli vzít s sebou hoøèici. A snad nikdy v životì, ani pøedtím ani potom, jsem nemìl tak strašnou chu� na hoøèici jako tehdy. Obyèejnì o hoøèici nijak zvláš� nestojím a jenom velmi zøídka si ji vezmu, ale tehdy bych za ni byl dal všechno na svìtì. Nemám ponìtí, co všechno vlastnì na svìtì existuje, ale kdokoli, kdo by mi byl zrovna v tu chvíli pøinesl lžíci hoøèice, mohl to mít sakumpak. Takhle rozhazovaèný jsem vždycky, když nìco chci a nemohu to sehnat.
I Harris prohlásil, že za hoøèici by dal všechno na svìtì. Takže objevit se tam tenkrát nìkdo s kelímkem hoøèice, tak by byl udìlal terno; mohl být do konce života pánem všeho živého i neživého na celém svìtì.
Ale kuš! Jak Harris tak já bychom se urèitì byli koukali z té úmluvy vykroutit, až bychom tu hoøèici byli dostali. Takovéhle marnotratné nabídky dìlává èlovìk v okamžicích rozrušení, ale když pak o nich zaène chladnì pøemýšlet, tak samozøejmì vidí, v jak absurdním nepomìru jsou k hodnotì toho požadovaného zboží. Na vlastní uši jsem slyšel, jak jeden èlovìk, který se ve Švýcarsku vydal do hor, prohlašoval, že byl dal všecko na svìtì za sklenici piva, a když pak vylezl k jedné boudì, kde pivo mìli, ztropil dìsivý kravál, protože na nìm za jednu láhev chtìli pìt frankù. Køièel, že to je škandální zlodìjina a že o tom napíše do Timesù.
Ale z toho, že jsme nemìli hoøèici, padla na celou loï ponurá nálada. To hovìzí jsme snìdli mlèky. Život nám pøipadal nicotný a nezábavný. Vzpomínali jsme na blažené dny dìtství a vzdychali jsme. Malouèko jsme však pookøáli nad jablkovým koláèem, a když George vylovil z koše plechovku s ananasovým kompotem a pøikutálel ji do prsotøedka lodi, mìli jsme pocit, že život pøece jen stojí za žití.
Máme ananas velice rádi, všichni tøi. Dívali jsme se na obrázek na obalu plechovky a dìlali jsme si chutì na tu š�ávu. Jeden na druhého jsme se usmívali a Harris si pøiychystal lžíci.
Potom jsme hledali nùž na otvírání konzerv. Vyházeli jsme všechno, co bylo v koši. Vyházeli jsme všechno z brašen. Nadzvedli jsme podlážky na dnì lodi. Pak jsme všechno odnesli na bøeh a dùkladnì protøepali. Ale otvíraè konzerv nebyl k nalezení.
Harris se tedy pokusil otevøít tu plechovku kapesním nožíkem, zlomil si želízko a šerednì se øízl; naèež to George zkoušel s nùžkami, ale ty mu vyletìly z ruky a málem mu vypíchly jedno oko. zatímco si ti dva ovazovali rány, já se snažil udìlat do té vìci díru bodcem na bidle s hákem, ten bodec se však po plechu smekl a bidlo mnou mrsklo do pùlmetrového bahna mezi lodí a bøehem a plechovka se bez nejmenší úhony odkutálela o kus dál a rozbila šálek na èaj.
To jsme se už všichni rozzuøili. Zanesli jsme tu plechovku na bøeh, Harris vlezl do jednoho pole a sebral tam veliký ostrý kámen, já se vrátil na loï a vyndal stìžeò a pak George držel tu plechovku, Harris nasadil na její víko ostrý hrot toho svého kamene a já jsem uchopil stìžeò, zvedl ho vysoko do vzduchu, sebral všechnu svou sílu a bacil.
Toho dne zachránil Georgeovi život jeho slamák. Má ho dodnes schovaný (totiž to, co z nìho zbylo) a za dlouhých zimních veèerù, když si mládenci zapálí dýmky a vyprávìjí prášilovské historky o nebezpeèenstvích, která pøestáli, George pøinese ten slamák a nechá ho kolovat a opìt a nanovo je pøetøásána ta vzrušující pøíhoda, pokaždé s novým pøehánìním.
Harris z toho vyvázl jen s povrchním zranìním.
Poté jsem si tu plechovku vzal na starost já sám a bušil jsem do ní stìžnìm tak dlouho, až jsem byl skoro úplnì bez sebe a píchalo mì u srdce, naèež se jí ujal Harris.
Stloukli jsme ji na placato; stloukli jsme ji do kostky; ztøískali jsme ji do všech tvarù známých v geometrii - ale díru jsme do ní udìlat nedokázali.
Pak se do ní dal George a zmlátil ji do podoby tak nevídané, tak strašidelné, tak nepozemsky divé a ohyzdné, že se vydìsil a odhodil stìžeò. Pak jsme se všichni tøi kolem ní sesedli do trávy a zahledìli jsme se na ni.
Pøes její vršek se táhla dlouhá rýha, s kterou vypadala, jako kdyby se na nás posmìšnì šklebila, což nás do té míry rozbìsnilo, že se Harris na ni vrhl, drapl ji a fláknul s ní daleko do prostøedka øeky, a když se potopila, zasypali jsme ji nadávkami a pak jsme se vøítili do lodi a vesloval jsme pryè z toho místa a nedopøáli jsme si oddychu, dokud jsme nedorazili do Maidenheadu.
Maidenhead je pøíliš velká snobárna, aby to tam bylo pøíjemné. Stal se dostaveníèkem módních øíèních elegánkù a jejich vyparádìných spoleènic. Je to mìsto okázalých hotelù, k jejichž stálé klientele patøí hlavnì mladí frajírci a sleèny od baletu. A je to èarodìjnická kuchynì, z které vyplouvají ti øíèní démoni - parníèky. Každý vévoda, o nìmž píše London Journal, vlastní "domeèek" v Maindenheadu; a vždycky tam veèeøí hrdinka tøísvazkové limonády, když si vyrazí na freje s manželem jiné ženy.
Maidenheadem jsme tedy projeli rychle a teprve pak jsme zvolnili tempo a v tom velkolepém kousku øeky mezi zdymadly boulterským a cookhamským jsme si dali na èas. Clivedenské lesy poøád ještì neodložily nìžný jarní šat a tyèily se nad vodou v jediné dlouhé harmonii prolínajících se odstínù rusalèích zelení. Svým nedotèeným pùvabem je tohle snad nejlíbeznìší úsek z celé øeky a my jsme se svou lodièkou vyplouvali z hlubin jeho poklidu pomalu a s otálením.
Pod Cookhamem jsme zaveslovali do vedlejšího øeèištì a udìlali jsme si èaj; a když jsme pak projeli zdymadlem, byl už veèer. Zvedl se dost silný vítr - nám pøíznivý, kupodivu; nebo� na øece vane vítr zpravidla pøímo proti vám, a� jedete kterýmkoli smìrem. Vane proti vám ráno, když jste vyrazili na celodenní výlet, takže musíte veliký kus cesty uveslovat, ale tìšíte se, jak pohodlnì se vám pojede zpátky s plachtou. Po svaèinì se však vítr otoèí a vy jste celou cestu domù zase nuceni tìžce veslovat proti nìmu.
Když si zapomenete vzít s sebou plachtu, pak je ovšem vítr jak pøi cestì tam, tak pøi cestì zpátky pro vás pøíznivý. No bodej�! Vždy� život je tvrdá zkouška, a jako jiskry létají vždycky nahoru, tak je èlovìk zrozen k samým trampotám.
Ale toho veèera došlo zøejmì k nìjakému omylu a vítr nám místo do tváøí foukal do zad. Byli jsme o tom pìknì zticha, abychom to nezakøikli, honem, než se na to pøijde, jsme vytáhli plachtu a pak jsme s v pozicích myslitelù rozložili po lodi a plachta se vzdula a vypjala a ševelila o stìžeò a loï letìla.
Já jsem kormidloval.
Neznám vzrušivìjší zážitek než plachtìní. Tím se èlovìk nejvíc, jak to zatím jde, pøiblížil k létání - když ovšem nemluvíme o létání ve snu. Máte dojem, že vás perutì huèícího vìtru unášejí neznámo kam. Už nejste ty pomalé, nemotorné, nedomrlé uplácaniny z hlíny, klikatì se plazící po zemi; najednou je z vás èást Pøírody. Vaše srdce bije na jejím srdci. Pøíroda si vás k tomu svému srdci zvedá tìmi nádhernými pažemi, jimiž vás objala. Váš duch a její duch jedno jsou. Vaše údy se zbavily tíže! Zpívá vám hudba sfér. Zemì vám pøipadá daleká a malièká, a z oblak, jež zèistajasna máte tak tìsnì nad hlavou, jsou vaši bratøi a vy na nì dosáhnete.
Mìli jsme øeku sami pro sebe, jenom v dálce pøed sebou jsme vidìli rybáøskou pramièku, zakotvenou v proudu, a na ní tøi rybáøe. Klouzali jsme po hladinì a letìli mezi zalesnìnými bøehy a nikdo z nás nemluvil.
Já poøád kormidloval.
Když jsme se k tìm tøem rybáøùm víc pøiblížili, vidìli jsme, že to jsou muži vìkovití a velebného vzezøení. Sedìli v té pramici na tøech stolièkách a upøenì pozorovali své vlasce. A rudý západ slunce vrhal mystické svìtlo na vodu, barvil naohnivo k nebi strmící lesy a dìlal zlatou svatozáø z nakupených mrakù. Byla to chvíle hlubokého okouzlení, exatických nadìjí a tužeb. Naše malá plachta se odrážela od purpurové oblohy, kolem nás se snášelo šero a halilo svìt do duhových stínù; a zezadu se k nám plížila noc.
Pøipadali jsme si jako rytíøi z nìjaké dávné legendy, plavící se pøes tajuplné jezero do neznámého hájemství soumraku a k veliké øíši zapadajícího slunce.
Ale nevjeli jsme do hájemství soumraku; vjeli jsme plnou rychlostí do té pramice, co na ní chytali ryby ti tøi starci. V první chvíli jsme vùbec nevìdìli, co se to stalo, protože nám výhled zakrývala plachta, ale z povahy øeèí, jež se rozlehly veèerním vzduchem, jsme vytušili, že jsme se dostali do samé blízkosti lidských bytostí a že ty bytosti nìco rozmrzelo a pozlobilo.
Harris stáhl plachtu a teprve pak jsme uzøeli, co se pøihodilo. Srazili jsme ty tøi staré pány z jejich stolièek na valnou hromadu na dnì pramice, kde se teï pracnì roztøiïovali na jednotlivce a sbírali se sebe ryby; a pøi té práci nás proklínali; ale kletby, jimiž nás èastovali, nebylyl nicménì kletby èasté, nýbrž kletby vzácné, bohatì rozvité, peèlivì promyšlené a obsažné, kletby, které pamatovaly na celou naši životní dráhu, zasahovaly až do daleké budoucnosti, týkaly se veškerého našeho pøíbuzenstva a vztahovaly se vùbec na všechno, co s námi jakkoli souvisí - no prostì kletby spolehlivé, dùkladné.
Harris jim na to øekl, že když tam tak celý den jenom sedí a chytají ryby, tak by nám mìli být vdìèni, že jsme jim vnesli do života karpet vzruchu, a ještì dodal, že u lidí jejich vìku ho takový nedostatek sebeovládání pohoršuje a zarmucuje.
Ale nebylo to k nièemu.
George potom prohlásil, že kormidlovat bude on. Že by se duch, jako je mùj, dokázal soustøedit na øízení lodi, to prý nelze oèekávat, tak aspoò téhle lodi a� prý se radìji ujme prostý, obyèejný smrtelník, než se všichni, jak tu jsme, utopíme. A zasedl ke kormidlu a dovezl nás do Marlow.
V Marlow jsme loï nechali pod mostem a na noc jsme se ubytovali "U koruny".

Marlow - Bishamské opatství - Medmenhanští mniši - Montmorency se rozmýšlí, má-li zavraždit starého kocoura - Leè posléze se rozhodne, že ho nechá naživu - Hanebné chování jednoho foxteriéra a obchodním domì - Odjíždíme z Marlow - Impozantní prùvod - Parník; užiteèný návod, jak ho zlobit a jak mu pøekážet - Odmítáme pít øeku - Pokojný pes - Jak Harris nepochopitelnì zmizel i s hovìzím.

XIII

Marlow je jedno z nejpøíjemnìjších výletních støedisek, jaká na Temži znám. Je to mìsteèko èilé a rušné; jako celek moc malebné není, to je pravda, ale najde se v nìm spousta starodávných ústraní a zákoutí - tìch dodnes stojících obloukù rozpadajícího s mostu Èasu, pøes nìjž naše fantazie cestuje zpátky do dnù, kdy na marlowském panství byl pánem Sas Algar, døív než je uchvátil dobyvaèný Volém, aby je mohl darovat královnì Matildì, a mnohem døív, než pøešlo do rukou hraba z Warwicku èi svìtem protøelého lorda Pageta, rádce ètyø po sobì vládnoucích panovníkù.
I okolní krajina je pùvabná, máte-li po veslování chu� na procházku, a øeka, ta se tu pøímo pøekonává. Ten její úsek dolù ke Cookhamu, kolem quarryských lesù a skrze luka, je pøekrásný. Mé drahé staré quarryské lesy s tìmi uzouèkými stoupajícími pìšinkami a køivolakými palouèky, jak mi doteïka voníte vzpomínkami na slunné letní dny! Vaše stinné prùhledy se mi hemží vidinami rozesmátých tváøí. A z vašeho šeptajícího listí se tiše snáší dávné hlasy.
Od Marlow proti proudu k Sonningu je to snad ještì hezèí. Tøi ètvrtì kilometru nad marlowským mostem minete na pravém bøehu velkolepé staré opatství bishamské, jehož kamenné zdi znìly kdysi pokøikem templáøù a jež bylo jeden èas domovem Anny z Cleves a jindy zas královny Alžbìty. Bishamské opatství oplývá melodramatickými rekvizitami. Je tam ložnice ovìšená gobelíny a vysoko v tlustém zdivu schovaná tajná komnata. Za nocí se tam dosud zjevuje duch lady Holyové, která k smrti utloukla svého synáèka a pøízraèném umyvadle se stále snaží smýt krev se svých pøízraèných rukou.
Odpoèívá tam Warwick, ten králotvùrce, teï už se nestarající o takové bezvýznamnosti, jako jsou svìtští králové a svìtská království, a Salisbury, který vykonal dobré služby u Poitiers. Vpravo na tom bøehu, kousíèek pøed opatstvím, je bishamský kostel, a jestli nìjaké náhrobky stojí za prohlídku, pak jsou to náhrobky a pamìtní desky v bishamském kostele. A pod bishamskými buky, když se pod nimi plavíval ve své lodi, sepsal Shelley, žijící tehdy v Marlow (jeho dùm mùžete vidìt ve West Street), "Vzpouru Islámu".
O nìco výš, u jezu v Hurley, si èasto øíkávám, že tady bych mohl zùstat celý mìsíc a poøád ještì by se mi neomrzela krása té scenérie. Vesnièka Hurley, k níž je od zdymadla pìt minut cesty, je vùbec nejstarší obec na øece, datující se - abychom použili svérázné frazeologie toho šerého dávnovìku - "z èasù kdyžtì na stolci panovnickém sedìli král Sebert a král Offa". Hned za jezem (nahoru proti proudu je Dánské pole, kde kdysi, když táhli na hrabství Gloucesterské rozbili svùj tábor Dánové. A ještì o kousek výš se k líbezné øíèní zátoèince tulí to, co zbylo z opatství medmenhamského.
Proslulí medmenhamští mniši, aneb "Spolek pekelného ohnì", jak se jim všeobecnì øíkalo, a jehož èlenem byl i proskribovaný Wilkes, to bylo bratrstvo øídící se heslem "Dìlej si, co chceš", kterážto výzva se dodnes zachovala nad polosesutou branou do opatství. Øadu let pøedtím, než byla založena tato šalebná kongregace bohaprázdných žertéøù, stál na témž místì klášter mnohem pøísnìjšího rázu, jehož mniši se dost lišili od tìch prostopášníkù, co sem za pìt set let mìli pøijít po nich.
Cisterciánci, jejichž opatství tu stálo ve století tøináctém, nenosili na sobì nic jiného než drsné kutny a kapuce a nejedli ani maso ani ryby ani vajíèka. Spali na slámì a dennì o pùlnoci vstávali na mši. Dny trávili v tvrdé lopotì, v èetbì a na modlitbách; a celý jejich život zalehlo ticho, jakoby smrtelné, nebo� nikdo z nich nikdy nepromluvil.
Ponuré bratrstvo, vedoucí ponurý život - a na takovém líbezném místeèku, kterému Bùh propùjèil tolik radostného jasu! Zvláštní vìc, že hlasy pøírody všude kolem nich - ten hladivý zpìv vln, to šumìní trav na bøehu, ta hudba kvapících vìtrù - je nepouèily, že život má docela jiný smysl. Celé dny tam v naprostém mlèení nasluchali a èekali, kdy se ozve hlas z nebes; a celé ty dny a celé ty velebné noci ten hlas k nim promlouval myriádami zvukù - a oni ho neslyšeli.
Od Medmenhamu až po rozkošné zdymadlo hambledonské je øeka samý mír a samá krása, ale od Greenlands, dost nezajímavé to poøíèní rezidence mého dodavatele novin a èasopisù - to je poklidný, skromný starý pán, kterého za letních mìsícù mùžete v tìchto konèinách nejednou vidìt, jak si sám plynulým, rázným stylem vesluje po øece, nebo jak se bodøe baví s nìjakým starým strážcem zdymadla, jímž projíždí - tak tedy od Greenlands až za Henley je øeka trochu jednotvárná a nudná.
V pondìlí ráno jsme v Marlow vylezli pomìrnì èasnì z postelí a pøed snídaní jsme se šli vykoupat do øeky. A na zpáteèní cestì se trapnì znemožnil Montmorency. To jediné, naè máme Montmorendy a já názory naprosto rozdílné, jsou koèky. Já mám koèky rád; Montmorendy ne.
Když já potkám koèku, øeknu "Èièinko malá," sehnu se k ní a pošimrám ji za uchem; a koèka vztyèí ocásek, že z ní trèí jako litinová tyè, vyklene do oblouku høbet a otírá si èumáèek o mé nohavice; a všude vládne laskavost a mír. Když Montmorendy potká koèku, ví o tom okamžitì celá ulice a za deset vteøin se pøi tom promarní takové množství hrubostí, jaké by normálnímu úctyhodnému èlovìku muselo pøi troše šetrnosti vystaèit na celý život.
Já to tomu psovi nemohu mít za zlé (taky se zpravidla spokojím jen s tím, že mu dám pár pohlavkù nebo že po nìm házím kamením), protože to beru jako jeho pøirozenost. Foxteriéøi pøicházejí na svìt s nejmíò ètyøikrát vìtším poètem dìdièných høíchù než ostatní psi a nám køes�anùm to dá léta letoucí trpìlivého úsilí, než docílíme aspoò trochu znatelné nápravy v rabiácké foxteriéøí povaze.
Vzpomínám si, jak jsem byl jednoho dne ve dvoranì obchodního domu na Haymarketu a všude kolem mne bylo plno psù, èekajících na návrat svých pánù, kteøí uvnitø nakupovali. Byl tam jeden obrovský mastif, jedna nebo dvì kolie, jeden bernardýn, nìkolik ohaøù a pár novofundlanïanù, jeden brakýø, jeden francouzský pudl se spoustou chlupù po celé hlavì, ale s olezlým tìlíèkem, jeden buldok; nìkolik takových tìch módních pejsáneèkù, co nejsou o moc vìtší než krysy, a jeden páreèek yorkshireských teriérkù.
Všichni tam pìknì sedìli, trpìlivì, zadumanì. Rozšafná mírumilovnost vládla v té dvoranì. Celá místnost byla prosycena atmosférou ticha a odevzdanosti - prostì nìžného stesku.
Pak tam vstoupila jakási líbezná sleèna, která si vedla na sòùrce krotce vypadajícího malého foxteriéra, a toho uvázala mezi toho buldoka a toho pudla a tak ho tam nechala. Minutu sedìl a seznamoval se s prostøedím. Pak zvedl oèi ke stropu a podle jeho výrazu se dalo soudit, že myslí na svou matku. Pak zívl. Pak se rozhlédl po tìch ostatních psech, vesmìs tichých, vážných a dùstojných.
Zadíval se na buldoka, co mu beze snù døímal po pravici. Zadíval se na pudla, co mu vzpøímenì a nadutì sedìl po levici. A pak bez jediného slùvka výstrahy, a aniž k tomu byl sebeménì vyprovokován, kousl toho pudla do bližší pøední nohy a tichým pøíšeøím dvorany zaznìlo bolestné a rozhoøèené pudlí òafnutí.
Výsledek toho prvního pokusu foxteriéra vysoce uspokojil i rozhodl se pokraèovat a dodat živosti všemu kolem sebe. Pøeskoèil pudla a vehementnì zaútoèil na jednu kolii, a ta se probudila a okamžitì se pustila do líté a ryèné rvaèky s pudlem. Foxík se zatím vrátil na své místo a chòapl za ucho buldoka a snažil se ho odsmýknout; naèež budlok, zvíøe pozoruhodnì nestranné, zaèal napadat všecko, co mìl v dosahu, vèetnì portýra, a to tomu milouèkému foxteriérovi poskytlo možnost servat se soukromì s jedním z tìch yorkshireských zpotvoøencù, který k tomu projevil naprosto stejnou ochotu.
Tìm, kdož znají psí náturu, netøeba øíkat, že v tu chvíli se už rvali všichni psi v té dvoranì, jako kdyby ta bitka mìla rozhodnout o osudu jejich domácích krbù. Velcí psi se rvali s velkými, a to bez jakékoli diskriminace; a ti malí se prali mezi sebou a volné chvíle vyplòovali tím, že ty velké psy kousali do nohou.
Celá dvorana se promìnila v hotové pandemonium a kravál tam byl pøímo údìsný. Venku na Haymarketu se shromáždily davy a chtìly vìdìt, jestli se to tam koná schùze farníkù; a jestli ne, kdo to byl zavraždìn a proè. Dovnitø vnikli muži s klacky a provazy a snažili se psy od sebe odtrhnout a byla pøivolána i policie.
A když vøava vyvrcholila, vrátila se ta líbezná sleèna a popadla do náruèí toho svého líbezného pejsánka (který toho yorksireského chlupáèe vyøadil z provozu aspoò na jeden mìsíc a teï se tváøil jako novorozené jehòátko) a pusinkovala ho a ptala se ho, jestli ho nezavraždili - a co mu to vùbec ti oškliví suroví hafani udìlali; a on se k ní tulil a zíral jí do tváøe oèima, které øíkaly:
"Ách, to jsem rád, že sis mì pøišla odvést z tohohle ponižujícího prostøedí!"
A ona se rozèilovala, to že se vùbec nemá pøipustit, aby takové hrozitánské rváèe, jako jsou tihle ostatní psi, dávali v obchodních domech dohromady s pejsky z lepší spoleènosti, a že má tisíc chutí nìkoho žalovat.
Tak takovou povahu mají foxteriéøi; a proto já nemám Montmorencymu za zlé, že má chu� roztrhat kdejakou koèku; ale toho rána moc litoval, že si tu chu� nenechal zajít.
Vraceli jsme se, jak jsem už øíkal, z ranního koupání a asi v polovici High Street vyklouzla z jednoho domu pøed námi koèka a vydala se pøes vozovku.
Montmorency vyrazil radostný pokøik - pokøik neúprosného váleèníka, který vidí, jak mu padá do rukou nepøítel - takový pokøik, jaký asi spustil Cromwell, když Skotové zaèali sestuovat s kopce - a vrhl se za svou koøistí.
Jeho dnešní obìtí byl veliký èerný kocour. V životì jsem nevidìl kocoura vìtšího, ani kocoura, který by budil menší dùvìru. Nìkde už pøišel o pùlku ocasu, o jedno ucho a o notný kus èenichu. Bylo to zvíøe dlouhé, šlachovité. A mìlo v sobì cosi klidného, vyrovnaného.
Montmorency se na toho ubohého kocoura øítil rychlostí tøiceti kilometrù v hodinì; ale kocour nikterak nepospíchal - neuvìdomoval si zøejmì, že jeho život je v nebezpeèí. Šel lidnì dál, dokud jeho rádobyvrah nebyl ani ne metr od nìho, a pak teprve se obrátil, posadil se do prostøedka ulice a podíval se na Montmorencyho s vlídným, tázavým výrazem, který øíkal:
"Prosím! Jdete zøejmì za mnou."
Montmorency nepostrádá odvahu; avšak ve zjevu toho kocoura bylo nìco, z èeho by patrnì i stateènìjšího psa zamrazilo u srdce. Montmorency se prudce zarazil a opìtoval kocourùv pohled.
Ani jeden z nich nepromluvil; lze si však jasnì pøedstavit, že konverzace probíhala takto:
KOCOUR: Mùžu pro vás nìco udìlat?
MONTMORENCY: N... n... ne - ne, dìkuju.
KOCOUR: Jen si beze všeho øeknìte, jestli ode mì vážnì nìco chcete.
MONTMORENCY (couvaje po High Street): Ne, ne - nic nechci - namouduši - nebudu rušit. J... já - já jsem si vás bohužel spletl s nìkým jiným. Mìl jsem dojem, že se známe. Promiòte, že jsem obtìžoval.
KOCOUR: Nic se nestalo. Tìšilo mì. Tak opravdu si nic nepøejete?
MONTMORENCY (stále couvaje): Ne, vùbec nic, dìkuju - vùbec nic - jste velice laskav. Klaním se.
KOCOUR: Klaním se.
Potom se kocour zvedl a kráèel dál; a Montmorency honem svìtil to, žemu se øíká prut, do pøíslušného žlábku, pøibìhl zpátky k nám a zaujal bezvýznamné místo v pozadí prùvodu.
Ještì dnes, když pøed Montmorencym øeknete "koèka", viditelnì se zachvìje a podívá se na vás zbìdovaným pohledem, jako kdyby øíkal:
"To mi prosím tì, nepøipomínej."
Po snídani jsme se vydali na nákupy, abychom doplnili lodní zásoby pro další tøi dny. George mínil, že bychom si mìli vzít zeleninu - že zelenina je zdravá. A její pøíprava prý nedá žádnou práci a on sám si ji prý vezme na starost. Tak jsme koupili pìt kilo brambor, bušl hrachu a nìkolik hlávek zelí. V hotelu jsme si opatøili hovìzí haší zapeèené v tìstì, dva angreštové koláèe a skopovou kýtu; a vydrancovali jsme celé mìsto, abychom sehnali dost ovoce a dortù a chleba a másla a džemu a slaniny a vajec.
Odjezd z Marlow považuji za jeden z našich nejslavnìjších úspìchù. Byl to odjezd dùstojný a pùsobivý a pøitom neokázalý. V každém obchodì, který jsme navštívili, jsme trvali na tom, že uèedníci musí jít s nakoupeným zbožím rovnou s námi.
Žádné takové to "Zajisté, pane, všechno vám ihned doruèíme, náš kluk tam s tím bude ještì døív než vy, pane," na nás neplatilo. To potom èlovìk trèí na pøístavišti a nejmíò dvakrát musí zpátky do toho krámu a tam se zbyteènì hádá. A tak jsme si všude poèkali, než to všechno dali do košíkù, a pak jsme uèedníka vzali hned s sebou.
Zašli jsme do hezké øádky obchodù a v každém jsme zachovali tento postup; a tak se stalo, že když jsme s tìmi nákupy byli hotovi, doprovázela nás tak pìkná sbíreèka uèedníkù s košíky, že až srdce plesalo; a náš závìreèný pochod støedem High Street k øece, to musela být tak impozantní podívaná, jakou v Marlow už hezky dávno nezažili.
Náš prùvod byl seøazen takto:

Montmorency s holí v zubech.
Dva ludrácky vypadající voøechové, Montmorencyho kamarádi.
George ovìšený plášti a dekami a kouøící krátkou dýmku.
Harris snažící se kráèet køepce a ladnì, pøestoøe nesl v jedné ruce obrovský, k prasknutí nacpaný kufr a v druhé láhev citrónové š�ávy.
Uèedník zelináøùv a uèedník pekaøùv, oba s košíky.
Podomek z hotelu, nesoucí velký koš.
Uèedník cukráøùv s košíkem.
Uèedník hokynáøùv s košíkem.
Jeden dlouhosrstý pes.
Uèedník ze sýraøství s košíkem.
Posluha táhnoucí brašnu.
Dùvìrný pøítel toho posluhy s rukama v kapsách a s krátkou hlinìnkou v puse.
Uèedník z ovocnáøství s košíkem.
Já, nesoucí tøi klobouky a pár bot a snažící se tváøit, jako bych o nich nevìdìl.
Šest malých klukù a ètyøi toulaví psi.

Když jsme dorazili na pøístavištì, pravil jeho hlídaè:
"Moment, moment, páni, teï najednou nevím, jestli tu máte parník nebo hausbót."
Naše sdìlení, že tam máme dvojskul, ho zøejmì pøekvapilo.
To dopoledne jsme mìli spoutu trápení s parníky. Bylo to zrovna pøed týdenními veslaøskými závody v Henley a tìch parníkù jezdily tam nahoru celé øady; nìkteré jely samotné, nìkteré za sebou táhly hausbóty. Já parníky prostì nesnáším; jako každý veslaø. Nemùžu se na parník podívat, abych okamžitì nemìl chu� vylákat ho na nìjaké odlehlé místo na øece a tam ho v samotì a tichosti uškrtit.
Parník má v sobì takovou tu hømotnou domýšlivost, jaká dokáže probudit kdekterý krutý pud v mé povaze, takže pak toužím po tìch zlatých starých èasech, kdy èlovìk mohl lidem to, co si o nich myslí, øíkat sekerou, lukem a šípy. Už sám ten výraz, co má v oblièeji chlap stojící s rukama v kapsách a s cigárem v puse u kormidla, by byl dostateènou omluvou pro každého, kdo by se dopustil rušení veøejného poøádku; a to velkopanské pískání, kterým vám parník velí, abyste mu uhnuli z cesty, by vám - o tom jsem hluboce pøesvìdèen - u každé poroty, složené z lidí od øeky, zaruèilo výrok "zabití v sebeobranì".
Na nás tedy parníky pískat musely, když nás chtìly mít z cesty. Nerad bych, aby to vypadalo, jako že se vychloubám, ale mohu poctivì prohlásit, že naše lodièka nadìlala za ten týden parníkùm, s nimiž se setkala, mnohem víc potíží, zdržovaèek a nepøíjemností, než všechna ostatní plavidla na øece dohromady.
"Jede parník!" zvolal vždycky ten z nás, kdo první uvidìl v dálce toho nepøítele, a v mžiku se vykonaly pøípravy k jeho pøivítání. Já se chopil kormidelních lanek, Harris i George si pøisedli ke mnì, takže jsme všichni byli k parníku zády a loï jsme klidnì nechali sklouznout do hlavního proudu.
A už tu je parník a píská, a my se dál necháváme unášet proudem. Když už je od nás necelých sto metrù, zaène parník pískat jako šílenec a lidé na nìm se naklánìjí pøes zábradlí a øvou na nás, ale my je jakživi neslyšíme. Harris nám zrovna povídá nìjakou historku o své matce a o tu George a já nechceme za nic na svìtì pøijít.
Pak parník vyrazí z píš�aly poslední zavøeštìní, pøi nìmž se mu div neroztrhne kotel, honem pøeøazuje na zpáteèku, vychrlí spoustu páry, zaène se toèit a najeden a mìlèinu; všichni, co jsou na palubì, se ženou na pøíï a jeèí na nás a lidé na bøehu zùstávají stát a taky na nás hulákají a kdejaká kolemjedoucí loï se zastavuje a pøipojuje se k tomu halasu, až se celá øeka na kilometry nahoru i dolù promìní v jediný šílený chaos. A teprve potom se Harris v té najzajímavìjší partii svého vyprávìní odmlèí, s mírným údivem se podívá na George a øekne mu:
"Poslechni, Georgi, a� jsem trajcen, jestli tu nìkde není parník!"
A George mu odpoví: "No já ti teda musím øíct, že se mi zdálo, že nìco slyším."
Naèež vždycky strašnì znervózníme a zaèneme se chovat popletenì a nevíme, co s tou svou lodí máme udìlat, abychom uvolnili cestu, a lidé na parníku se nahrnou nad nás a zaènou nám dávat instrukce:
"Tím pravým veslem zaberte - no vy, vy blbèe! A tím levým obrácenì! - Ne, vy ne - ten druhý! - A kormidlo nechte na pokoji, no tak, copak neslyšíte? - A teï oba najednou! Ale takhle ne! Ách, vy..."
Pak obyèejnì spustí záchranný èlun a jedou nám na pomoc; po ètvrthodinové døinì si nás koneènì odstraní z cesty a mohou pokraèovat v plavbì a my jim moc a moc dìkujeme a prosíme je, aby nás vzali do vleku. Ale to oni nikdy neudìlají.
Na ty obzvláš� aristokratické parníky jsme si vymysleli ještì jiný zpùsob zlobení. Pasažéry jako považujeme za zamìstnance nìjaké firmy, pro které jejich šéfové uspoøádali rodinný výlet, a ptáme se jich, jestli náhodou nejsou z toho a toho pohøebního ústavu nebo z toho a toho podniku pro èištìní kanalizace a jestli by nám nemohli pùjèit rendlík.
Z parníkù jsou vždycky nesmírnì nervózní staré dámy, které nejsou zvyklé na øeku. Vzpomínám si, jak jsem jednou jel ze Stainesu do Windsoru - kterýžto úsek øeky je zvláš� bohatý na ty mechanické zrùdy - ve spoleènosti, v níž byly také tøi dámy zmínìného druhu. To bylo velice vzrušující. Kdykoli se v dohledu ukázal nìjaký parník, ty dámy si pokaždé prosadily, že se musí pøistát a sedìt na bøehu, dokud ten parník nebude zase z dohledu pryè. Øíkaly, že jim je to velice líto, ale že si z ohledu ke svým rodinám nemohou dovolit žádné ztøeštìnosti.
U hambledenského zdymadla jsme zjistili, že máme málo pitné vody; tak jsme vzali džbán a zašli jsme k strážcovu domku, abychom o trochu té vody poprosili.
Naším mluvèím byl George. Nasadil si svùj neselhávající úsmìv a øekl:
"Prosím vás pìknì, mohl byste nám poskytnout trošku vody?"
"Ale samozøejmì," odvìtil ten starý pán. "Vemte si jí, kolik chcete, a zbytek tam nechte."
"Tisíceré díky," zabruèel George a rozhlédl se. "A kdepak - kdepak ji máte?"
"Ta je poøád na tom samým místì, milej chlapèe," znìla bezbarvá odpovìï. "Zrovinka za váma."
"Já ji nevidím," pravil George, když se otoèil.
"Ale no ták! Kam jste dal voèi, jemináèku?" podivil se ten muž a otoèil Georgem sem a tam a ukázal nahoru i dolù po øece. "Copak jí tady není vidìt až dost?"
"Á!" zvolal George, když mu koneènì svitlo. "Jenže øeku nemùžeme pøece pít, pochopte."
"No øeku ne, to dá rozum, ale vodu z ní, to snad jo," odpovìdìl dìda. "Já ji piju už patnáct let."
George pravil, že po té kùøe nedìlá jeho celkové zvezøení - toho strážce totiž - této znaèce nápoje moc dobrou reklamu a on - George totiž - že by radši dal pøednost vodì z pumpy.
Vodu jsme sehnali až v jednom stavení o nìco výš. Patrnì to taky byla voda z øeky, staèilo se zeptat. Ale my jsme se nezeptali, a tak nám chutnala. Co oèi nevidí, z toho se žaludek neobrací.
Jednou, pozdìji v témž létì, jsme øíèní vodu okusili, ale moc velký úspìch to nebyl. Jeli jsme tenkrát dolù po proudu a zaveslovali jsme do jednoho vedlejšího ramene pøed Windsorem, kde jsme si chtìli udìlat èaj. Ale džbánek jsme mìli prázdný, což znamenalo buï se toho èaje vzdát, nebo na nìj vzít vodu z øeky. Harris se pøimlouval, abychom to riskli. Že prý se nic nemùže stát, když tu vodu pøevaøíme. Pøevaøením prý všelijaké ty bacily, co ve vodì jsou, zabijeme. A tak jsme do konvice nabrali vodu z Temže, dali jsme ji vaøit a velice peèlivì jsme dozírali, aby se vaøila doopravdy.
Udìlali jsme si èaj a zrovna jsem se pohodlnì uvelebovali, abychom si ho vypili, když tu se George, s šálkem v pùli cesty k ústùm, zarazil a zvolal:
"Co je to?"
"Co je co?" zeptali jsme se Harris a já.
"No támhleto!" povídá George s pohledem upøeným k západu.
Harris i já jsme se tím smìrem podívali a spatøili jsme, jak k nám po tom líném proudu pøiplouvá pes. Byl to ten nejtišší, nejmírumilovnìjší pes, jakého jsem kdy vidìl. V životì jsem nepotkal psa, který by vypadal spokojenìji, vyrovnanìji. Plul zasnìnì na zádech a všechny ètyøi nohy mu trèely pøímo nahoru. Byl to pes, abych tak øekl, pìknì oplácaný, s mohutnì vyvinutým hrudníkem. A tak se k nám blížil, nehnutì, dùstojnì a tiše, až byl tìsnì u naší lodi, a tam se v rákosí zastavil a pohodlnì se uložil na noc.
George øekl, že na èaj nemá chu�, a vylil svùj šálek do øeky. Harrise žízeò taky pøešla a udìlal totéž co George. Já jsem pùlku toho svého šálku už mìl v sobì a moc mì to mrzelo.
Ptal jsem se George, jestli si myslí, že bych z toho mohl dostat tyfus.
"Ani ne," øekl George; že prý mám jistou nadìji, že mì to nepotrefí. Že to ostatnì asi tak do ètrnácti dnù poznám, jestli ten tyfus mám nebo nemám.
K Wargrave jsme to vzali vedlejším ramenem. Je to zkratka, která, když jedete proti proudu, odboèuje asi tøi ètvrtì kikometru nad marshským zdymadlem doleva, a zaboèit do ní se vám vyplatí, protože je to pìkný, stinný kousek øeky a nadto si zkrátíte cestu o víc než o pùl kilometru.
Vjezd do toho ramene je samozøejmì zatarasen kùly a øetìzy a obklopen tabulemi, vyhrožujícími každému, kdo by se opovážil vnoøit do tìch vod veslo, všemožným muèením vìzením a smrtí - divím se, že si ti krobiání, co jim patøí poøíèní pozemky, nedìlají nároky taky na vzduch nad øekou a nehrozí vysokou pokutou každému, kdo by se ho nadýchl - ale mezi tìmi kùly a øetìzy s trochou opatrnosti proplujete; a pokud jde o ty tabule, z tìch mùžete, když si vyšetøíte pìt minut èasu a nikdo není v dohledu jednu nebo dvì strhnout a hodit do øeky.
V polovinì toho ramene jsme vystoupili na bøeh a dali jsme si obìd; a pøi tom obìdì jsme George a já zažili hrozný šok.
Harris taky zažil šok; ale já jsem si jist, že ten Harrisùv šok nebyl ani zdaleka tak hrozný jako ten šok, co jsme pøi té události dostali George a já.
To bylo totiž takhle: sedìli jsme na louce asi tak deset metrù od øeky a zrovna jsme se co nejpohodlnìji uvelebili k jídlu. Harris držel mezi koleny misku s hovìzím zapeèeným v tìstì a rozkrajoval tu dobrotu a George a já jsme na ni èekali s pøipravenými talíøky.
"Nemáte tam po ruce lžíci?" pravil Harris. "Na tu š�ávu bych potøeboval lžíci."
Koš byl hned za námi a George i já jsme se souèasnì otoèili, abychom vyštrachali lžíci. Mìli jsme ji v pìti vteøinách. A když jsme se zas obrátili zpátky, Harris byl i s hovìzím tentam.
Ta louèka byla širá, holá. Stovky metrù daleko ani jeden strom ani kousek živého plotu. Do øeky spadnout nemohl, protože mezi ní a jím jsme sedìli my, takže kdyby tam byl chtìl spadnout, musel lézt pøes nás.
George a já jsme zírali kolem dokola. Potom jsme zírali jeden na druhého.
"Že by si ho byli odnesli do nebe?" zapochyboval jsem.
"To by s ním nebrali i to hovìzí," pravil George.
Tato námitka mi pøipadala závažná, teorii o nebi jsme tedy vylouèili.
"Pravda je zøejmì jiná," mínil George, sestupuje do oblasti pøirozena a proveditelnosti. "Bylo tu zemìtøesení."
A s náznakem stesku ve hlase dodal: "Kdyby byl aspoò zrovna nekrájel to hovìzí!"
S povzdechem jsme ještì jednou obrátili zraky k místu, kde Harris a zapeèené hovìzí byli naposled spatøeni na povrchu zemì; a v žilách nám ztuhla krev a na hlavì se nám zježily vlasy, nebo� jsme tam uzøeli Harrisovu hlavu - nic než hlavu - vyrostlou pøímo z hlíny mezi vysokými stébly trav, s hroznì èerveným oblièejem, v nìmž se zraèilo nesmírné rozhoøèení.
První se vzpamatoval George.
"Promluv!" vzkøikl. "A øekni nám, jestli jsi živ nebo mrtev - a kde jsou ostatní tvé souèástky."
"Pøestaò blbnout, prosím tì!" øekla Harrisova hlava. "Já dobøe vím, že jste to udìlali schválnì."
"Co jsme udìlali schválnì?" vykøikli jsme George i já.
"No, že jste mì posadili zrovna sem! To byla teda moc pitomá legrace! A podržte aspoò to hovìzí."
A z nitra zemì, tak nám to vìru pøipadalo, vystopila miska se zapeèeným hovìzím - znaènì rozmaèkaným a potluèeným; a za ní se drápal ven Harris - zválený, zmazaný a mokrý.
Prve si totiž sedl, aniž o tom vìdìl, na samý kraj úzké strouhy, celé zakryté vysokou travou; a jak se trochu zaklonil, pøekulil se i s hovìzím a se vším všudy dolù.
V celém životì prý nezažil takové pøekvapení, jako když znenadání pocítil, že nìkam letí, a nemìl ani nejmenší tušení, co se to dìje. V první chvíli si prý myslel, že nastal konec svìta.
A dodnes je Harris pøesvìdèen, že George a já jsme to na nìj narafièili. Tak pronásleduje nespravedlivé podezøení i ty nejnevinnìjší; nebo� jak praví básník: "Pomluvì neujdeš."
Jak je vidìt, opravdu ne.

Wargrave - Voskové figuríny - Sonning - Náš guláš - Montmorency je sarkastický - Bitka Monmorencyho s èajovou konvicí - George se cvièí ve høe na bandžo - Nedoporuèujeme mu, aby v tom pokraèoval - Nesnáze hudebníkù amatérù - Studium hry na dudy - Harrisùv smutek po veèeøi - George a já jdeme na procházku - Vracíme se hladoví a promoklí - S Harrisem je to nìjaké divné - Harris a labutì, aneb pozoruhodná pøíhoda - Harris má rušnou noc.

XIV

Po obìdì jsme chytli pøíznivý vítr, který nás poklidnì dopravil za Wargrave a Shiplake. Mìsteèko Wargrave, pøisedající k ohybu øeky, vypadá, když kolem nìho plujete, v tom zmìkèujícím a ospalém sluneèním jasu letního odpoledne jako líbezný starý obraz, který vám dlouho zùstane na sítnici v pamìti.
Hostinec "U Jiøího a draka" ve Wargrave se pyšní vývìsním štítem, pomalovaným z jedné strany mistrem Lesliem, èlenem Královské akademie, z druhé místním rodákem panem Hodgsonem. Leslie zvìènil boj; Hodgson zobrazil výjev "Po boji": Jiøí, vykonav svou práci, si pochutnává na džbánku piva.
Ve Wargrave žil a - což té obci slouží ještì víc ke cti - byl zabit Thomas Day, autor mravolièné dìtské knížky o dvou vzorných hoších Sandfordovi a Mertonovi. V kostele tam má pamìtní desku paní Sarah Hillová, která ve své závìti založila nadaci, podle níž mìla být jednou roènì, vždycky o velikonocích, rozdìlena jedna libra mezi dva chlapce a dvì dívky "kteøí nikdy nebyli neposlušni svých rodièù a o nichž není povìdomo, že by øíkali ošklivá slova nebo nepravdy, ani že by kradli èi rozbíjeli okna". No jen si to pøedstavte! Tohohle všeho se vzdát pro pìt šilinkù roènì! Copak to za to stojí?
V obci se traduje fáma, že se jednou, pøed mnoha lety, vyskytl jeden jediný hošík, který doopravdy nic takového neprovádìl - nebo alespoò, což vlastnì bylo to jediné, co bylo požadováno a co se dalo oèekávat, nebylo o nìm povìdomo, že by to provádìl - a ten že získal ten slavnostní vínek. Byl prý potom celé tøi nedìle vystaven ve sklenìné vitrínì na radnici.
Kam chodily ty peníze potom, to nikdo neví. Prý se vždycky posílaly nejbližšímu muzeu voskových figurín.
Shiplake je hezká vesnièka, ale protože je za kopcem, není ji z øeky vidìt. V shiplakeském kostele se ženil Tennyson.
Odtud nahoru k Sonningu se øeka vine sem a tam mezi èetnými ostrùvky a je tam velice mírná, tichounká a opuštìná. Po bøezích tam chodí málo lidí, nanejvýš za soumraku jeden nebo dva páreèky vesnických milencù. Hrabata, knížata i erteplièky jsme nechali za sebou v Henley a k pochmurnému špinavému Readingu je ještì kus cesty. Tahle èást øeky vyvolává sny o dávno uplynulých dnech a zmizelých podobách a tváøích a o všem tom, co mohlo být, ale co - èert aby to vzal! - nebylo.
V Sonningu jsme vystoupili a šli se projít po vesnici. To je totiž nejpohádkovìjší kouteèek na celé øece. Vypadá spíš jako vesnièka na jevišti než jako obec vystavìná z cihel a malty. Každý domek je obalen popínavými rùžemi, a ty se teï, v tìch prvních dnech èervna, rozhýøily celými oblaky nìžné nádhery. Kdybyste se v Sonningu chtìli zdržet, ubytujte se "U býka", za kostelem. To je ten pravý pøíklad staré venkovské hospùdky, vpøedu se zeleným ètverhranným dvorkem, kde se na lavièkách pod stromy scházejí k veèeru místní dìdkové, aby se napili piva a popovídali si o obecní politice, a s nízkými starobylými pokojíèky a møížkovanými okny a krkolomnými schodišti a køivolakými chodbièkami.
Potulovali jsme se po tom líbezném Sonningu asi tak hodinu a pak, protože na to, abychom veslovali až nìkam za Reading, bylo už dost pozdì, jsme se rozhodli zajet zpátky na jeden z tìch ostrùvkù u Shiplake a tam se uhnízdit na noc. Ale když jsme se tam zaøídili, bylo poøád ještì dost brzy, a tak øekl George, že když na to máme èas, mìli bychom té skvìlé pøíležitosti využít a udìlat si nìjakou prvotøídní bohatýrskou veèeøi. Prý nám pøedvede, že i na øece se v oboru kuchaøení dají dìlat divy, a že nám z té zeleniny a zbytku studeného hovìzího a ze všeho toho dalšího, co ještì máme, pøipraví "irský guláš".
Ten nápad nás uchvátil. George nasbíral døíví a rozdìlal oheò a Harris a já jsme se pustili do loupání brambor. Nikdy bych byl neøekl, že loupání brambor je taková práce. Ukázalo se však, že ten úkol pøedstavuje nejvìtší operaci svého druhu, do jaké jsem kdy byl zapojen. Zaèali jsme vesele, dalo by se dokonce øíci dovádivì, ale když jsme byli hotovi s prvním bramborem, byla už naše bezstarostnost tatam. Èím víc jsme toho oloupali, tím víc toho k oloupání zbývalo; a když jsme koneènì odstranili všecku slupku a vydloubali všecka oèka, nezbyl nám v rukou žádný brambor - rozhodnì ne brambor, který by stál za øeè. George se na nìj pøišel kouknout - a uzøel brambor velikosti burského oøíšku. Povídá tedy:
"Tak takhle by to nešlo. To by všecky pøišly nazmar. Musíte je škrabat."
Tak jsme je škrabali, ale to byla ještì tìžší práce než to loupání. Když ony mají takové prapodivné tvary, ty brambory - samý hrbol, samá bradavice, samá proláklina. Pracovali jsme vytrvale pìtadvacet minut a zlikvidovali jsme ètyøi brambory. Pak jsme s tím praštili. Prohlásili jsme, že celý zbytek veèera potøebujeme k tomu, abychom oškrabali sami sebe.
V životì jsem nevidìl nic, co by èlovìka dovedlo tak zaneøádit jako loupání bramborù. To bylo k neuvìøení, že ty oškrabky, v kterých jsme Harris a já stáli, napùl jimi zadušeni, pocházejí z pouhých ètyø brambor. To ukazuje, co se dá poøídit, když pracujete peèlivì a hospodárnì.
George pravil, že je nesmysl, chtít do irského guláše dát jenom ètyøi brambory, tak jsme jich ještì tak pùl tuctu omyli a ty jsme tam hodili neloupané. A pøihodili jsme k tomu zelí a nìco pøes pùl ètvrtce hrachu. George to všecko zamíchal a pak usoudil, že v kotlíku je ještì spousta nevyužitého místa, tak jsme dùkladnì prohrabali oba koše, vylovili jsme všechnoo, co nám v nich zbylo a co jsme ještì nespotøebovali, a dali jsme to taky dusit. A ještì jsme mìli pùlku zapeèeného vepøového a kousek slaniny, tak jsme to tam vrazili taky. A George našel ještì pùlku konzervovaného lososa a i tu do toho kotlíku vysypal.
Øíkal, to že je ta výhoda u irského guláše: že se totiž tolika vìcí zbavíte. Já jsem vyškráblal z koše dvì vajíèka, která se rozmaèkala, a ta jsme do toho pøidali taky. George øekl, že pìknì zahustí š�ávu.
Ty další ingredience si už ani nepamatuji, vím jenom, že vùbec nic nepøišlo nazmar; a vzpomínám si, že Montmorency, který o celou tu proceduru projevoval ohromný zájem, ke konci s vážným a zamyšleným výrazem poodbìhl a za nìkolik minut se vrátil a držel v tlamì zakousnutou vodní myš, kterou nám zjevnì pøedkládal jako svùj pøíspìvek k veèeøi; jestli to myslel sarkasticky nebo jako ochotu posloužit, to øíci nemohu.
Diskutovali jseme, má-li se tam ta myš pøidat nebo ne. Harris byl toho názoru, že jako pøísada ke všemu tomu ostatnímu by se znamenitì hodila a že každá troška je dobrá; avšak George hájil klasický pøedpis. To prý nikdy neslyšel, že by se do irského guláše mìla dávat vodní myš, a tak se prý radši pøidrží toho, co je vyzkoušeno, a nebude provozovat žádné experimenty.
"Ale když jakživ nic nového neokusíš," namítl Harris, "jak potom mùžeš øíct, jaké to je? Lidi jako ty zdržují ve svìtì všechen pokrok. Vzpomeò si jenom na toho èlovìka, co první okusil klobásu!"
Ale povedl se nám skvìle, ten irský guláš. Já jsme si v životì na nièem tak nepochutnal. Bylo to takové nové a takové pikantní. Tìch bìžných, každodenních jídel je èlovìk už pøejedený; ale tohle bylo jídlo, které mìlo úplnì osobitý charakter, jídlo, jehož chu� se k nièemu jinému nedala pøirovnat.
A ještì ke všemu bylo vydatné. Bylo prostì z dobrého materiálu, jak správnì øekl George. Hrách a brambory mohly být možná ponìkud mìkèí, ale my všichni máme zuby v poøádku, a tak to nehrálo žádnou roli; a ta š�áva, to byla prostì lahoda - pro slabší žaludek snad trochu tìžká, ale zato výživná.
Zakonèili jsme èajem s tøešòovým koláèem. Když se ten èaj dìlal, Montmorency svedl zápas s konvicí a vyšel z nìho na hlavu poražen.
Bìhem celého toho výletu dával najevo náramnou zvìdavost, pokud šlo o tu konvici. Kdykoli to v ní vøelo, sedl si pøed ni a s popleteným výrazem ji okukoval a chvílemi se ji snažil vyplašit tím, že na ni zavrèel. A když zaèala prskat a vyufukovat páru, považoval to za vyzvání k boji a s chutí by se s ní byl serva, nebýt toho, že vždycky v tom kritickém okamžiku nìkdo z nás pøiskoèil a odnesl mu koøist, døív než se na ni mohl vrhnout.
Ale dneska si umínil, že se pøedbìhnout nedá. A taky se hned pøi prvním zvuku, který konvice vydala, zvedl, zavrèel a pøiskoèil k ní ve výhružné póze. Ta konvice byla malá, ale velice srdnatá a okamžitì po nìm plivla.
"Ále! Tak ty tak!" zavrèel Montmorency a vycenil zuby. "No poèkej, já tì nauèím dovolovat si na tìžce pracujícího slušného psa, ty potvoro zatracená, nosatá, zaèouzená! Tak pojï, ty!"
A vrhl se na chudinku konvici a chòapl ji za hubièku.
Naèež zaznìlo do veèerního ticha òafnutí, pøi nìmž v žilách stydla krev, a Montmorendy opustil loï a vyrazil na zdravotní bìh kolem ostrova; obìhl ho tøikrát, rychlostí pìtapadesáti kilometrù v hodinì, chvílemi se zastavuje, aby ponoøil èumák do studeného blátíèka.
Od toho dne se Montmorency díval na konvici se smìsí posvátné hrùzy, nedùvìry a nenávisti. Kdykoli ji uvidìl, zavrèel a se schlíplým ocasem od ní hezky rychle odcouval, a jak se octla na vaøièi, okamžitì vylezl z lodi a zùstal sedìt na bøehu, dokud celá ta èajová akce neskonèila.
Po veèeøi vytáhl George to své bandžo a chtìl nám na nì zahrát, ale Harris byl proti tomu; øekl, že ho bolí hlava a že se necítí dost silný, aby to hraní vydržel. George naopak mínil, že hudba by Harrisovi udìlala dobøe - hudba prý èasto utiší nervy a bolest hlavy zažene; a zabrnkal dva tøi tóny, jen aby Harrisovi pøedvedl, jaké to je.
Harris pravil, že je mu milejší bolení hlavy.
George se dodnes na to bandžo hrát nenauèil. Kdekdo ho totiž od toho v jednom kuse odrazoval Dokud jsme byli na øece, dvakrát èi tøikrát se veèer pokusil trochu cvièit, ale jakživ s tím neuspìl. Už výrazy, kterých o tom používal Harris, staèily, aby komukoli vzaly odvahu; a k tomu ještì Montmorency pokaždé bìhem celého toho pøedstavení neustále vyl. Takže tomu èlovìku nikdy neposkytl poctivou pøíležitost.
"Co ho to posedlo, že takhle vyje, když já hraju?" køièel rozhoøèenì George a házel po nìm botou.
"Co to tebe posedlo, že takhle hraješ, když on vyje?" odpovídal Harris a tu botu vždycky zachytil. "Nech ho na pokoji. On si nemùže pomoct. Má hudební sluch, a když ty hraješ, tak prostì výt musí."
A tak se George rozhodl, že se na to bandžo bude uèit hrát, až zas bude doma. Ale ani tam k tomu nemìl mnoho pøíležitostí. Paní P. pøišla vždycky za ním nahoru a øíkala, že ho ruší velice nerada, ona sama že ho poslouchá s potìšením, ale ta dáma nad ním, že je ve velice delikátním stavu a její lékaø se obává, že by to mohlo ublížit dì�átku.
George tedy zkoušel brát si bandžo pozdì v noci ven a cvièit na námìstí. Ale tamní obyvatelstvo si na to stìžovalo na policii, a tak tam jedné noci kvùli nìmu postavili hlídku a George byl zatèen. Dùkazy proti nìmu byly naprosto zjevné a ušel trestu jen pod podmínkou, že se šest mìsícù bude chovat slušnì a pokojnì.
Pak už George ztratil k cvièení odvahu. Když uplynulo tìch šest mìsícù, udìlal sice jeden nebo dva nesmìlé pokusy dát se do toho znovu, ale zase narazil na ten chlad, na ten nedostatek porozumìní ze strany veøejnosti; a tak po nìjakém èase úplnì propadl zoufalství a ten hudební nástroj s pomocí inzerátu - "vlastník nemá již pro svrchu zmínìný upotøebení" - s velikou ztrátou prodal a jal se místo hraní uèit karetním kouzlùm.
To musí být velice nepovzbudivá práce, uèit se hrát na nìjaký hudební nástoj. Øekli byste, že spoleènost bude toho, kdo si chce osvojit umìní hrát na nìjaký hudební nástroj, už ve vlastním zájmu všemožnì podporovat. Ale kdepak!
Znal jsem kdysi jednoho mládence, který se uèil hrát na dudy, a to byste koukali, s jakou spoustou protivenství musel zápolit. Prosím vás, vždy� ani od èlenù jeho vlastní rodiny se mu nedostalo toho, èemu by se dalo øíci aktivní povzbuzení. Jeho otec byl ostøe proti tomu hned od zaèátku a vyjdadøoval se o celé té záležitosti velice bezohlednì.
Mùj pøítel vstával kvùli cvièení èasnì zrána, ale té své naplánované akce byl nucen se vzdát, a to z ohledu na svou sestru. Ta mìla totiž jisté náboženské sklony a takto zahajovat den jí pøípadalo otøesné.
A tak místo toho sedával dlouho do noci a hrával, když se rodina už odebrala na lože, ale ani tak to nešlo, protože o jejich domì se zaèaly šíøit moc ošklivé povìsti. Lidé, kteøí se vraceli pozdì domù, se venku zastavovali a naslouchali a hned nazítøí ráno rozhlašovali po celém mìstì, že u Jeffersonù byla v noci spáchána pøíšerná vražda; líèili skøeky obìti, které slyšeli, a brutální nadávky a kletby vrahovy, po nichž následovalo úpìní o slitování a pak poslední, slábnoucí chroptìní mrtvoly.
Nechali ho tedy cvièit ve dne, za nìkolikerými zavøenými dveømi vzadu v kuchyni; ale pasáže, které se mu líp povedly, bylo pøes všechna tato opatøení slyšet až v salónu a jeho matku sklièovaly témìø k slzám.
Øíkala, že jí pøipomínají jejího nebohého tatínka (toho spolkl, chudáka malého, žralok, když se koupal na pobøeží Nové Guineje - kde se vzala ta souvislost, to nedovedla vysvìtlit).
Potom mu v nejzazším koutì zahrady, skoro pùl kilometru od domu, stloukli takovou boudièku a on s tím svým instrumentem musel jíž vždycky tma, když ho chtìl rozezvuèet; ale nìkdy pøišla do domu návštìva, které o té vìci nic nevìdìla a které se o tom zapomnìli zmínit a nevarovali ji, a ta se tøeba šla projít po zahradì a znenadání, aniž na to byla pøipravena a aniž mìla ponìtí, co to mùže být, se dostala na doslech k tìm dudám. Když to byl èlovìk mocných duševních sil, odnesl to jenom nervovým zhroucením; avšak osoby intelektu pouze prùmìrného z toho obyèejnì zešílely.
V poèáteèních snahách amatérského hráèe na dudy je ovšem, to je nutno pøiznat, cosi nesmírnì truchlivého. To jsem zakusil na vlastní kùži, když jsem poslouchal hrát toho svého mladého pøítele. Dudy jsou nástroj, na který je zøejmì velice namáhavé muzicírovat. Než spustíte, musíte si nabrat dost dechu na celou skladbu - to jsme aspoò vypozoroval u Jeffersona.
Ten vždycky zaèal mohutnì, bouølivými, sytými tóny, jakými se armády svolávají do boje, takže vás to pøímo burcovalo. Ale jak pokraèoval, hrál poøád víc a víc piano a poslední sloka obyèejnì nìkde uprostøed s prasknutím a zasyèením zhasla.
K hraní na dudy je prostì zapotøebí pevného zdraví.
Mladý Jefferson se na ty dudy nauèil hrát jen jednu píseò; ale já jsem nikdy neslyšel žádnou stížnost na chudobu jeho repertoáru - vùbec žádnou stížnost. Byla to píseò "Hurá, hurá, Campbellové jdou," jak on sám tvrdil; jeho otec však byl toho názoru, že jsou to "Modré zvonky skotské". Co to je doopravdy, tím si zøejmì nebyl nikdo jist, ale všichni posluchaèi svornì prohlašovali, že to zní skotsky.
Cizí lidé smìli tøikrát hádat a vìtšinou pokaždé hádali píseò úplnì jinou.
Harris dostal po veèeøi mrzutou náladu - patrnì mu neudìlal dobøe ten guláš, on totiž není zvyklý na velkopanský život -, a tak jsme ho George a já nechali v lodi a øekli jsme si, že se trochu poflákneme po Henley. Harris prý si dá sklenièku whisky a zakouøí si z dýmky a pøipraví všechno na noc. A my a� na nìj zavoláme, až se vrátíme, a on prý si pro nás z ostrùvku pøivesluje.
"Tak ale ne abys usnul, chlape!" naøizovali jsme mu, než jsme vykroèili.
"To tìžko, dokud je vzhùru ten guláš," zabruèel Harris a vesloval zpátky k ostrùvku.
V Henley se pøipravovali na veslaøské hávody, a tak tam bylo velice rušno. A potkali jsme tam hezkou øádku známých a v jejich pøíjemné spoleènosti ubíhal èas dost rychle; takže bylo bezmála jedenáct hodin, když jsme se vydali na šestikilometrový pochod k domovu - jak jsme se tou dobou už nauèili øíkat svému malému plavidlu.
Byla pochmurná, zimavá noc a drobnì mžilo; a jak jsme se trmáceli pøes ta temná tichá luka a hovoøili spolu jen šeptem a nemìli ani zdání, jestli jdeme dobøe nebo ne, poøád jsme mysleli na naši útulnou lodièku, z které se skrze hladce napnutou plachtu line jasná záø, a na Harrise a Montmorencyho a na whisky - a pøáli jsme si, abychom tam už byli.
V duchu jsme si malovali obrázek, jak tam sedíme uvnitø, unavení a trochu hladoví; jak kolem nás teèe zachmuøená øeka a zvedají se nestvùrné stromy; a pod nimi jak se, podobná obrovské samièce svìtlušky, kolébá naše milá zlatá loï, taková pøívìtivá a teplounká a milouèku. Zøetelnì jsme se vidìli, jak tam veèeøíme, jak si uždibujeme ze studeného masa a jeden druhému podáváme kusance chleba; a slyšeli jsme veselé cinkání našich nožù a rozesmáté hlasy, kterých je celý lodní prostor plný a které škvírami v plachtì pøetékají do noci. A spìchali jsme, abychom si tu vidinu honem uskuteènili.
Koneènì jsme se dostali na navigaci a to nám zvedlo náladu; do té chvíle jsme si totiž nebyli jisti, jestli míøíme k øece nebo od ní, a když jste utahaní a chce se vám spát, tak vám takovéhle nejistoty dìlají starosti. To už jsme byli za Shiplake, když tamnìjší hodiny odbíjely tøi ètvrti na dvanáct; a tehdy se znepokojenì ozval George:
"Nepamatuješ se náhodou, který ostrùvek to je?"
"Ne," odvìtil jsem a sám jsem pocítil jisté znepokojení, "to si teda nepamatuju. Kolik jich tu je?"
"Jenom ètyøi," odpovìdìl George. "No, jestli je Harris vzhùru, tak se nic nemùže stát."
"A jestli není?" vyzvídal jsem; ale tento proud myšlenek jsme radìji zarazili.
Když jsme došli k prvnímu ostrovu, nìkolikrát jsme zavolali, ale nikdo se nám neozval; tak jsem šli k tomu druhému a zkoušeli to tam, ale výsledek byl stejný.
"Á! Už si vzpomínám!" prohlásil George. "Ten tøetí to je!"
Plni nadìje jsme se rozbìhli k tøetímu ostrovu a køièeli jsme haló.
Žádná odpovìï.
To už zaèínalo být vážné. Pùlnoc pryè! Hotely v Shiplake a v Henley byly jistì pøecpané; a teï uprostøed noci, jsme se pøece nemohli sebrat a jít klepat na všechny chalupníky a domácí pány a ptát se, jestli nepronajímají pokoje. George navrhoval, abychom se vrátili do Henley, atakovali tam strážníka a opatøili si tak nocleh na policii. Jenže vzápìtí nás napadlo: "Co když nás na oplátku jenom praští a odmítne nás zavøít?"
Strávit pranicí se strážníky celou noc, to jsme nemohli. Nemluvì o tom, že bychom to taky mohli pøehnat a dostat šest mìsícù.
Ze zoufalství jsme to ještì zkusili tam, kde to v té tmì vypadalo na ètvrtý ostrov, ale nepoøídili jsme. Déš� byl teï už poøádný a zøejmì si umínil vytrvat.
Byli jsme promoklí až na kùži a prostydlí a zubožení. Zaèali jsme si v duchu klást otázky, jestli jsou tu opravdu jen ètyøi ostrovy a není-li jich víc, nebo jestli jsme vùbec u nìjakých ostrovù, nebo jestli jsme aspoò v okruhu dvou kilometrù od místa, kde být máme, nebo jestli vlastnì nejsme na druhé stranì øeky; v té temnotì vypadalo všechno tak cize a jinak. Pomalu jsme už chápali úzkost dítek z Perníkové chaloupky.
A zrovna v okamžiku, kdy jsme se už vzdali veškeré nadìje - ano, já vím, že to je ta chvíle, kdy se vždycky nìco stane v románech a povídkách; ale nemohu si pomoci. Když jsem zaèal psát tuhle knihu, pevnì jsem se rozhodl, že budu všechno líèit pøesnì podle pravdy; a to taky budu, i kdybych mìl za tím úèelem používat otøepaných frází.
Tohle se stalo zrovna v okamžiku, kdy jsme se už vzdali veškeré nadìje, proto to tak øíci musím. Tak tedy zrovna v okamžiku, kdy jsme se už vzdali veškeré nadìje, já jsem znenadání zahlédl, kousek pod námi, jakési podivné, tajuplné svìtýlko, blikající mezi stromy na protìjším bøehu. Na okamžik mì napadlo, že jsou to strašidla, tak bylo to svìtélkování neskuteèné a pøízraèné. Ale vzápìtí mi blesko hlavou, že je to naše loï, a vyslal jsem pøes vodu takové zajeèení, že se snad sama noc na své posteli zachvìla.
Èekali jsme bez dechu asi minutku, a pak ách, ty božská hudbo temnot! - jsme uslyšeli štìkot Montmorencyho. Køièeli jsem tak hlasitì, že by to bylo mohlo probudit Sedm spáèù - jakživ jsem, mimochodem, nepochopil, proè je k probuzení sedmi spáèù zapotøebí víc rámusu než k probuzení jednoho - a po chvíli, která nám pøipadala jako celá hodina, ale která patrnì trvala ani ne pìt minut, jsme spatøili naši osvìtlenou loï, jak se k nám zvolna prodírá tou èernotou, a slyšeli jsme rozespalý hlas Harrisùv, tázající se, kde to jsme.
S Harrisem to bylo nìjaké divné. Nepochopitelnì divné. To bylo víc, než jen obyèejná únava. Pøirazil ke bøehu na takovém místì, že jsme se vùbec nemohli dostat do lodi, a okamžitì usnul.
Museli jsme vynaložit spoustu øvaní a hulákání, abychom ho zase probudili a pøivedli jakžtakž k rozumu; ale nakonec se nám to pøece jen podaøilo, a š�astnì jsme vystoupili na palubu.
Hned jsme si všimli, že se Harris tváøí nìjak truchlivì. Budil dojem èlovìka, který prodìlal znaèné nesnáze. Ptali jsme se ho, jestli se mu nìco nestalo, a on povídá:
"Labutì!"
K veèeru jsme podle všeho zakotvili tìsnì u nìjakého labutího hnízda, a krátce potom, co jsem já s Georgem odešel, vrátila se domù labutí samice a ztropila kvùli tomu kravál. Harris ji sice zahnal, ale ona si pak na nìj pøivedla svého starého. S tìmi dvìma labutìmi svìdl prý Harris vyslovený boj; avšak stateènost a šikovnost mìly nakonec vrch a Harris ty labutì porazil.
Za pùl hodiny se však vrátily s osmnácti dalšími labutìmi! Pokud jsme z Harrisova podání vyrozumìli, došlo k pøíšerné øeži. Labutì se snažily Harrise a Montmorencyho odvléci z lodi a utopit; leè Harris se plné ètyøi hodiny hrdinnì bránil a spoustu labutí pobil, naèež všechny odplavaly nìkam umøít.
"Kolik jsi øíkal, že tìch labutí bylo?" ptal se George.
"Tøicet dva," odvìtil ospale Harris.
"Jen teï jsi øíkal osmnáct," pravil George.
"Neøíkal," bruèel Harris. "Øíkal jsem dvanáct. Copak neumím poèítat?"
Jak to s tìmi labutìmi bylo doopravdy to jsme se nedovìdìli nikdy. Vyptávali jsme se na to Harrise druhý den ráno a on se divil "Jaké labutì?" a zøejmì si myslel, že Georgeovi a mnì se nìco zdálo.
Ách, to byla lahoda, být po všech tìch útrapách a obavách zase v bezpeèí lodi! Snìdli jsme dùkladnou veèeøi, George a já, a byli bychom si po ní dali punè, kdybychom byli našli whisky, ale tu jsme nenašli. Vyzvídali jsme na Harrisovi, co s ní udìlal, ale on podle všeho vùbec nevìdìl, co pod pojmem whisky rozumíme a o èem to mluvíme. Montmorency se tváøil, jako kdyby jemu o tom nìco známo bylo, ale neøekl nic.
Já jsem té noci spal moc dobøe, a nebýt Harrise, byl bych spal ještì líp. Matnì si vzpomínám, že mì Harris nejmíò dvanáctkrát probudil, protože coural po lodi s lucernou a shánìl svoje šaty. Celou noc mu ty jeho šaty dìlaly starosti.
Dvakrát dokonce George i mne pøevrátil na druhou stranu, aby se podíval, jestli neležíme na jeho kalhotách. Podruhé se George dost rozzuøil.
"K èemu, ksakru, potøebuješ uptrostøed noci kalhoty?" køièel podráždìnì. "Proè neležíš a nechrníš?"
Já ho zas pøi pøíštím probuzení pøistihl, jak se trápí, že nemùže najít ponožky; a poslední mlhavou vzpomínku mám na to, jak mì nìkdo pøekulil na bok a jak Harris mumlá cosi v tom smyslu, že to je uèinìná záhada, kam se podìlo jeho paraple.

Domácké povinnosti - Láska k práci - Starý øíèní pirát, co dokáže a co tvrdí, že dokázal - Skepticismus mladé generace - Vzpomínky na veslaøské zaèátky - Voraøení - George si zachovává svùj styl - Starý veslaø, jeho metody - Takový klid, takový mír - Zaèáteèník - Bidlování - Smutná pøíhoda - Radosti pøátelství - Plachtìní, mé první zkušenosti s ním - Pravdìpodobný dùvod, proè jsme se neutopili.

XV

Nazítøí ráno jsme se probudili pozdì a na naléhavé pøání Harrisovo jsme si dali naproto jednoduchou snídani - beze všech "serepetièek". Potom jsme provedli úklid a všecko dali pìknì do poøádku (nepøetržitá døina, která mi pomalu zaèínala dost jasnì osvìtlovat problém, s nímž se èasto potýkám - co dìlá žena, která má na starosti jen jednu jedinou domácnost, aby nìjak zabila èas) a asi tak v deset jsme vyrazili na úsek, který mìl podle našich plánù znamenat dobøe celodenní cestování.
Shodli jsme se, že dopoledne budeme pro zmìnu místo koníèkování veslovat; a Harris se domníval, že nejlepším øešením byl bylo, kdybychom u vesel sedìli George a já a on kdyby kormidloval. Já jsem s tím nápadem ale vùbec nesouhlasil; prohlásil jsem, že podle mého mínìní by byl Harris projevil mnohem víc slušnosti, kdyby byl navrhl, že práci obstará on s Georgem a mne že nechají chvilku odpoèívat. Mìl jsem dojem, že na tomhle výletu dìlám vìtší díl práce, než jaký by mìl na mì spravedlivì pøipadnout, a všechno mì v tom názoru zaèínalo utvrzovat.
Ten já mám poøád, ten dojem, že pracuju víc, než bych mìl. Ne snad že bych proti práci nìco namítal, to prosím ne; mnì se práce líbí, okouzluje mì. Celé hodiny vydržím sedìt a dívat se na ni. Mám ji kolem sebe rád; když si pøedstavím, že by mì od ní nìco odlouèilo, div mi nepukne srdce.
Nikdy jí nemohu dostat pøíliš mnoho; hromadit si práci, to už je u mne zrovna vášeò; má pracovna je už prací tak pøeplnìna, že tam na další práci snad nezbývá ani centimetr místa. Za chvilku budu muset pøistavìt k domu jedno nové køídlo.
A jak já si tu svou práci opatruju! Vždy� leccos z té práce, co mám doma, je u mne už dlouhá léta - a nikde na nièem ani jediný otisk prstu! Má práce, to je má veliká pýcha; èas od èasu ji pøendávám a oprašuju. Nikdo na svìtì neudržuje svou práci ve stavu tak nedotèeném jako já.
Ovšem, i když pro práci pøímo horuju, toužím pøitom zùstat poctivý a spravedlivý. Nežádám o víc práce, než kolik mi jí po právu pøísluší.
Dostávám ji však, aniž si o ni øíkám - nebo se mi to aspoò tak jeví - a to mì trápí.
George øíká, že podle jeho náhoru si tyhle starosti pøipouštìt nemusím. To prý dìlá jen moje pøeúzkostlivá ohleduplnost, že mám strach, aby se na nì nedostalo víc, než mi pøináleží; ve skuteènosti prý nemám ani polovinu té práce, kterou bych mít mìl. Jenže George mi to jistì øíká jen pro mé uklidnìní.
V lodi, to si neustále ovìøuju, trpí každý èlen posádky fixní ideou, že všecko odpracuje pouze on. I Harris byl toho náhledu, že veškerou práci musí zastat on sám a George a já že na nìj vždycky nìjak vyzrajeme. George si naproti tomu tropil šašky z pøedstavy, že Harris kromì jedení a spaní dìlá ještì nìco jiného, a byl skálopevnì pøesvìdèen, že jedinì on, George, koná všecku robotu, která stojí za øeè.
Prohlásil, že si ještì nikdy nevyjel na výlet s párkem tak ulejváckých lenochodù, jako jsme Harris a já.
To Harrise pobavilo.
"No to se teda povedlo! George vykládá o práci!" smál se. "A pøitom by ho ani ne pùlhodinka práce doèista zabila. No, vidìls nìkdy George pracovat?" dodal, obraceje se ke mnì.
Souhlasil jsem s Harrisem, že nevidìl - rozhodnì ne od chvíle, kdy jsme se vydali na tenhle výlet.
"A já zas nechápu, kde ty bereš ty vìdomosti o práci," oplatil George Harrisovi, "protože a� mì hrom bací, jestli jsi polovièku èasu neprospal! No, vidìls nìkdy Harrise úplnì vzhùru - mimo chvíle, kdy se jedlo?" ptal se George, otáèeje se ke mnì.
Z úcty k pravdì jsem byl nucen Georgeovo prohlášení podepøít. Pokud šlo o nìjakou pomoc, to nám byl Harris v lodi pramálo platný, od samého zaèátku.
"Ksakru, rozhodnì jsem toho udìlal víc než tuhle J.," odsekl Harris.
"Inu, udìlat míò, to dost dobøe nešlo," pravil George.
"J. si patrnì myslí, že je náš pasažér," dodal Harris.
Tak tohle byla jejich vdìènost za to, že jsme je s tou jejich pitomou lodí vezl až z Kingstonu a že jsem jim na kdeco dohlížel a kdeco pro nì zaøizoval a že jsem se o nì staral a døel se na nì jako otrok. Tak to chodí na tom svìtì.
Ty tehdejší nesnáze jsme rozøešili tak, že Harris a George budou veslovat až za Reading a tamodtud já budu koníèkovat. Vyveslovat tìžkou loï proti silnému proudu, to mì teï už moc neláká. Bývaly èasy, kdysi dávno, kdy jsem se o tvrdou práci zrovna dral; teï milerád poskytnu pøíležitost tìm mladším.
A všímám si, že takhle se drží zpátky vìtšina starých øíèních pirátù, když se má nìjaký úsek ostøe vyveslovat. Starého øíèního piráta vždycky lehce poznáte podle toho, jak se pohodlnì uvelebí na zádi na polštáøích a jak povzbuzuje veslaøe vyprávìním historek o bájeèných výkonech, které dokázal loni v létì.
"Ch! Tomuhle, co dìláte, øíkáte tvrdá døina?" protahuje línì slabiky, obraceje se za spokojeného pufání k dvìma zpoceným nováèkùm, kteøí se už hodinu a pùl lopotí proti proudu. "To my, Jim Biffles a Jack a já, jsme to loni v létì uveslovali z marlow do Gorningu za jedno odpoledne - a ani jednou jsme se nezastavili. Pamatuješ se na to, Jacku?"
Jack, který si ze všech dek a kabátù, co mohl posbírat, udìlal na pøídi postel a už dvì hodiny na ní vyspává, se po tomto oslovení èásteènì probere a na všecko se upamatuje, a ještì navíc si vzpomene, že byl tenkrát na celém tom úseku neobyèejnì silný proud - jakož i ostrý protivítr.
"Takových ètyøiapadesát kilometrù jsme tenkrát museli udìlat," dodá první mluvèí, šmátraje po dalším polštáøi, aby si ho pøidal pod hlavu.
"To ne. Nesmíš pøehánìt, Tome," bruèí vyèítavì Jack. "Nejvýš tøiapadesát."
Naèež Jack i Tom, nadobro vyèerpáni tím namáhavým rozhovorem, znovu upadnou do spánku. A ti dva prostomyslní mládeneèci u vesel jsou hroznì pyšní, že smìjí vézt tak obdivuhodné veslaøe, jako jsou Jack a Tom, a pøepínají své síly ještì víc než pøedtím.
Když jsem já byl mládeneèek, taky jsem naslouchal tdìmhle historkám starších mužù a bral jsem je za bernou minci a hltal jsem je a zažíval každé slùvko z nich a pak jsem si chodil pro další; ale ta dnešní generace už zøejmì nemá tu naivní víru starých èasù. My - George, Harris a já - jsme jednou loni v létì vzali s sebou jednoho zelenáèe a celou cestu proti proudu jsme do nìho cpali obvyklé prášilovštiny o fantastických výkonech, které máme za sebou.
Poèastovali jsme ho všemi tìmi bìžnými - tìmi staroslavnými výmysly, které v uplynulých letech skvìle posloužily kdekterému veslaøi po celé øece - a pøidali jsme sedm zcela originálních, které jsme si vymysleli sami, vèetnì jedné docela pravdìpodobné historky, založené do jisté míry na takové skoro pravdivé pøíhodì, kterou pøed nìkolika lety skuteènì zažili, ponìkud jinak ovšem, naši pøátelé - historky, které by takové dìcko klidnì mohlo uvìøit, aniž by si pøíliš zadalo.
Ale ten jinoch se všem tìm vyprávìnkám jenom vysmíval a vyzýval nás, abychom si ty silácké kousky hned na místì zopakovali, a sázel se deset proti jedné, že to nedokážeme.
Toho rána jsme se rozpovídali o svých vlastních lodnických zkušenostech a znova jsme si vybavovali pøíhody ze svých prvních výbojù v umìní veslaøském. Moje nejranìjší vzpomínka na vodu se týká dne, kdy se nás pìt složilo po tøech pencích, abychom si na jezírku v Regen's Parku vypùjèili takové prapodivnì zkonstruované plavidlo, a pak jsem se všichni sušili v hlídaèovì domku.
Poté, když jsem takto pøišel na chu� vodì, jsem se na rybníècích u periferních cihelen hojnì vìnoval voraøinì - což je disciplína skýtající mnohem víc pùvabu a vzrušení, než si lze pøedstavit, zvláštì když jste uprostøed rybníka a na bøehu se najednou, s tlustou holí v ruce, objeví vlastník mateiálu, z nìhož je zbudován ten váš vor.
Pøi pohledu na toho pána máte okamžitì pocit, že jaksi nestaèíte na to, abyste mu dìlal spoleènost a konverzoval s ním, a kdyby se to dalo udìlat tak, abyste nevypadal nevychovanì, že byste se setkání s ním radìji vyhnul; a z toho dùvodu je vaší snahou dostat se na protìjší bøeh rybníka a potichu a rychle zmizet domù a dìlat, jako že jste toho pána nevidìl. On však naopak prahne po tom, aby vás vzal na ruku a pohovoøil si s vámi.
Zná, jak se zdá, vašeho otce a i vy sám jste zøejmì jeho dùvìrný známý, ale ani to vás k nìmu nijak nepøitahuje. Volá na vás, že vás nauèí brát jeho prkna a dìlat si z nich vor; ale vzhledem k tomu, že to už docela slušnì umíte, pokládáte tu jeho nabídku, i když nepochybnì dobøe mínìnou, za zcela zbyteènou a ostýcháte se ji pøijmout, abyste mu nepøidìlával práci.
Leè jeho žhavá touha setkat se s vámi je obrnìna proti vašemu chladu a energie, s jakou poskakuje sem a tam kolem rybníka, aby byl vèas tam, kde pøistanete, a mohl se s vámi pøivítat, je vìru lichotivá.
Když je to náhodou èlovìk obtloustlý a dýchavièný, tak jeho sbližovacím tendencím snadno uniknete; ale když je to mladistvý chlapík s dlouhýma nohama, pak je setkání s ním nevyhnutelné. Schùzka se však kupodivu odbude krátce, nebo� o vìtšinu konverzace se postará on a vaše poznámky se omezí ponejvíce na jednoslabièná zvolání, a jakmile to jen trochu jde, hned se od nìho utrhnete.
Voraøení jsem se oddával asi tak tøi mìsíce, a ježto jsem nabyl veškeré dokonalosti, které je v tomto umìleckém odvìtví zapotøebí, rozhodl jsem se vìnovat øádnému veslování a vstoupil do jednoho veslaøského klubu na øece Lea.
Plavby po této øece, zvláštì ty sobotní odpolední, vás brzy nauèí obratnosti v ovládání plavidla a hbitému manévrování, aby vás nepøevrhlo nìjaké nemehlo nebo nepotopila nákladní bárka; a poskytnou vám rovnìž spousty pøíležitostí, abyste si osvojil tu nejèilejší a pøitom nejlahodnìjší metodu, jak se rovnì natáhnout na dno lodi a uniknout tak nebezpeèí, že vás smetou do vody vleèná lana koníèkujících kolegù.
Ale styl na øece Lea nezískáte. Styl jsem dostal teprve na Temži. A teï je mùj veslaøský styl pøedmìtem znaèného obdivu. Øíká se o nìm, že je velice interesantní.
George se dostal k vodì, až když mu bylo šestnáct. Tehdy se on a osm dalších pánù pøibližnì stejného vìku korporativnì vydalo jednu sobotu do Kew s úmyslem najmout si tam loï a zaveslovat si do Richmondu a zpátky; jeden z té jejich skupiny, takový støapatý mládenec jménem Joskins, který si už jednou èi dvakrát vyjel na loïce po jezírku Serpentine v Hyde Parku, jim líèil, jaká je to ohromná legrace, sednout si k veslùm.
Když se dostali k pøístavišti, ubývalo hezky rychle vody, protože zrovna nastal odliv, a pøes øeku vál ostrý vítr, ale to jim nikterak nevadilo a šli si vybírat loï.
Na mùstku ležela z vody vatažená závodní osmiveslice, a ta jim padla do oka. Tuhle by si prý, prosím, vzali. Majitel pùjèovny byl zrovna pryè a zastupoval ho jeho kluk. Ten se snažil jejich zápal pro tu osmiveslici zchladit a ukázal jim dvì nebo tøi velice pohodlné lodì takového toho rodinného typu, ale ty se jim nezamlouvaly; byli pøesvìdèeni, že nejlíp se budou vyjímat v té osmiveslici.
Tak ji ten kluk spustil na vodu a mladí pánové si sundali saka a chystali se nasednout. Kluk jim radil, aby George, který už tenkrát byl v každé partì ta nejtìžší váha, jel na ètyøce. George øekl, že na ètyøce pojede hroznì rád, honem sestoupil do prostøedka lodi a sedl si na sedátko zády k zádi. Koneènì ho tam usadili patøièným zpùsobem a pak nastupovali ostatní.
Zvláš� nervózní chlapec byl vybrán za kormidelníka a o zásadách kormidlování ho pouèil Joskins. Joskins sám zaujal místo veslovoda. Øekl tìm druhým, že je to všechno hroznì jednoduché; jde jenom o to, aby se øídili podle nìho.
Hlásili, že jsou pøipraveni, a kluk z pøístavištì vzal hák a odstrèil je.
Co potom následovalo, není schopen George vylíèit do všech detailù. Matnì si vzpomíná, že hned, jakmile odrazili, dostal do pìtky tupým koncem jeho vesla prudkou ránu do beder a že v téže chvíli pod ním jakoby kouzlem zmizelo sedátko, takže shrcl na podlážku. Pøitom si všiml, že podivuhodnou shodou okolností v témž okamžiku i veslaø èíslo dvì ulehl na dno lodi, a to na záda a s nohama vzhùru, oèividnì v nìjajé køeèi.
Projeli bokem a rychlostí dobrých dvanácti kilometrù v hodinì pod kewským mostem. Jediný Joskins stále vesloval. George, když se vyhrabal zpátky na své sedátko, mìl snahu ho podpoøit, ale jakmile ponoøil veslo do vody, to okamžitì k jeho nesmírnému údivu zmizelo pod lodí a málem ho tam strhlo s sebou.
"Kormidelník" zahodil obì lanka kormidla do vody a rozbreèel se.
Jak se dostali zpátky, to George neví, trvalo jim to však ètyøicet minut. S kewského mostu pøihlížel tomu pøedstavení s velikým zájmem hustý dav lidí a všichni na nì køièeli pokyny, každý naprosto rozdílné. Tøikrát se mládencùm podaøilo proplout zpátky pod obloukem mostu a tøikrát je to pod nìj zaneslo znovu a "kormidelník" pokaždé pohlédl vzhùru, a když nad sebou spatøil most, propukl v nový vzlykot.
George nám øekl, že toho odpoledne si vìru nemyslel, e si veslaøinu jednou doopravdy oblíbí.
Harris je spíš zvyklý veslovat na moøi než na øece a tvrdí, že jako tìlesné cvièení mu to na moøi víc vyhovuje. Mnì ne. Vzpomínám si, jak jsem si vyjel na loïce na moøe, když jsem byl loni v Eastbourne; pøed lety jsem se na moøi nìco navesloval, a tak jsem si myslel, že na to poøád ještì staèím; ale zjistil jsem, že jsem to úplnì zapomnìl. Když jsem jedno veslo mìl hluboko pod hladinou, to druhé sebou divoce plácalo ve vzduchu. Abych je ponoøil do vody obì souèasnì, musel jsem se postavit. A tímto zesmìšòujícím stylem jsem byl nucen veslovat kolem promenády, která se hemžila vysokou šlechtou i místní spoleèenskou smetánkou. Pøistál jsem nìkde uprostøed pláže a tam jsem si zakoupil služby jednoho starého bárkaøe, který mì zavezl zpátky.
Na takového starého bárkaøe se moc rád dívám, jak vesluje, zvláštì když ho platím za hodinu. V jeho metodì je nìco tak pøekrásnì klidného a pokojného. Není v ní ani špetka tho podráždìného spìchu, toho zuøivého pachtìní, které se stávají den ze dne tíživìjší kletbou života v devatenáctém století. Ten bárkaø se dokonce ani nenamáhá pøedjet ostatní lodì. Když jeho nìkterá jiná loï dohoní a pøedjede, on se tím ani netrápí; a dohoní a pøedjedou ho vlastnì všechny - aspoò všechny, které jedou jeho smìrem. To by pøece nìkteré lidi mrzelo a dopalovalo; ta nade vše povznesená duševní vyrovnanost, jakou i pøi tak tìžké zkoušce projevuje najatý bárkaø, dává bájeènou lekci všem ctižádostivcùm a nafoukancùm.
Bìžné, úèelné veslování, takové to "hlavní vìc, že jedeme", to není žádné umìní, to se nauèíte snadno, ale chce to poøádnou praxi, aby vás nevyvedla z míry jízda kolem dìvèat. Mladíèkùm dìlá potíže hlavnì rytmus. "To je teda zvláštní," povídá takový mladíèek, když už podvacáté vymotává svoje vesla z vašich; "když jedu sám, tak mi to jde bezvadnì."
Pozorovat dva nováèky, jak se snaží shodnout v rytmu, to je ohromná zábava. Ten na pøídi není s to udržet stejné tempo s vesovodem, protože ten prý "štrokuje" naprosto nevyzpytatelnì. "Štrok" tu výtku rozhoøèenì odmítá a vysvìtluje, že už deset minut nedìlá nic jiného, než že se pokouší pøizpùsobit svùj styl omezeným schopnostem toho druhého. Teï se zas urazí ten druhý a žádá veslovoda, aby se laskavì pøestal starat o nìho a soustøedil se na poøádné štrokování.
"Nebo nemám radši štrokovat já?" dodává s naprosto zjevným pøesvìdèením, že tím by se okamžitì všechno spravilo.
Tak se plácají dalších sto metrù, s úspìchem stále velice skrovným, a pak veslovod najednou, jako v záblesku inspirace, pøijde na to, v èem vìzí záhada jejich potíží.
"Já ti øeknu, co to dìlá," vykøikne, ohlížeje se na toho za sebou. "Ty sis vzal moje vesla! Hned mi je dej."
"No prosím! A já poøád, èím to je, že mi to s tìmihle nejde," odpovídá ten na zádi a hned se rozveselí a pøeochotnì pomáhá pøi té výmìnì. "Teï to teprv pofrèí."
Ale nefrèí to - ani po té výmìnì. Veslovo si div nevytrhne paže z ramen, když chce teï dosáhnout na vesla; zatímco ten druhý se tím svým párem po každém zábìru strašnì praští do prsou. Tak si ta vesla zase vymìní zpátky a dojdu k názoru, že jim v pùjèovnì dali oba páry špatné; a za svorného nadávání na toho chlapa tam se zase usmíøí a spøátelí.
George øíkal, že už mockrát zatoužil si jednou pro zmìnu zabidlovat. Jet s bidlem na pramièce, to není tak snadné, jak se zdá. Zrovna tak jako pøi vesování, i tady se brzy nauèíte, jak se rozjet a jak s tím plavidlem zacházet, ale teprve po dlouhém cviku to dokážete dìlat dùstojnì a tak, abyste si nenabírali vodu do rukávù.
Jednomu mému známému mládenci se hned napoprvé, když se chtìl nauèit bidlovat, stala moc tristní nehoda. Šlo mu to tak pìknì, že si zaèal foukat a špacíroval si po té pramici sem a tam a producíroval se s bidlem s tak nonšalantní elegancí, že to byla zrovna rozkoš ho pozorovat. Na pøíï se vždycky zvolna prošel, zabodl bidlo do vody a pak bìžel až na samý konec pramièky - jako starý zkušený bidlaø. No prostì báseò!
A mohla to být poøád báseò, kdyby se byl zanícenì nerozhlížel po krajinì a neudìlal na zádi o jeden krok víc, než bylo zapotøebí, a neodešel tak nadobro z pramice. Bidlo bylo totiž pevnì zaboøeno do bahna, takže ten mládenec se k nìmu honem musel pevnì pøimknout, zatímco pramièku odnášel proud. Visel tam v pozici znaènì nedùstojné. Jakýsi ulièník na bøehu okamžitì zapištìl na svého kamaráda, který se loudal za ním, aby "se honem bìžel kouknout na vopravdickou vopici na špejli."
Já jsem tomu svému známému nijak pomoci nemohl, protože jsme k dovršení smùly nebyli dost prozíraví a nevzali si s sebou ještì jedno rezervní bidlo. A tak jsem mohl jen tupì sedìt a zírat. Na ten jeho výraz, když se s ním bidlo pomalouèku kácelo do vody, na ten nikdy nezapomenu; byl to výraz velice ustaraný.
Díval jsem se na nìj, jak se nìžnì ukládá do vody a jak se smutný a morký drápe ven. Nemohl jsem se ubránit smíchu, tak legraènì ten mládenec vypadal, a hodnou chvíli jsem se pak ještì tiše pochechtával, ale pak mi najednou došlo, že mám vlastnì moc málo dùvodù k veselí. Vždy� jsem na té pramièce úplnì sám, bez bidla, a bezohlednì mì unáší proud - možná že zrovna k jezu.
Zaèal jsem se moc hnìvat na toho svého pøítele, že takhle vystoupil z lodi a odešel. Kdyby mnì aspoò byl nechal to bidlo!
Takto jsem se vezl asi pùl kilometru, když jsem spatøil rybáøskou pramici zakotvenou uprostøed proudu, a na ní dva staré rybáøe. Vidìli, jak mì to nese k nim, a volali na mì, abych se jim vyhnul.
"To nemùžu," køikl jsem.
"No když pro to nic nedìláte!" odpovìdìli.
Když jsem pøiplul blíž, vysvìtil jsem jim, jak to se mnou je, a oni mì zachytili a pùjèili mi bidlo. O padesát metrù níž huèel jez. Tak jsem rád, že tam ti rybáøi náhodou byli.
Když jsem si šel zabidlovat poprvé, pozval jsem k tomu ještì tøi kamarády; ti mi mìli pøedvést, jak se to dìlá. Ale nìjak jsme nemohli vyrazit všichni souèasnì, tak jsem øekl, že pùjdu napøed, vypùjèím pramièku a budu si na ní zatím, než pøijdou ti ostatní, jen tak popojíždìt a trošku se cvièit.
Ale to odpoledne nebyla žádná pramièka k mání, všechny už byly obsazeny; a tak jsem nemìl nic jiného na práci než sedìt na bøehu, koukat na øeku a èekat na kamarády.
A neèekal jsem ještì nijak dlouho, když mou pozornost upoutal jeden mladík na pramièce, který k mému pøekvapení mìl na sobì úplnì stejnou kazajku i èapku jako já. V bidlování to byl oèividnì nováèek a to, co pøedvádìl, bylo svrchovanì zajímavé. Nikdy jste nevìdìli, co se bude dít, když zabodával bidlo do vody; ani on sám to zøejmì nevìdìl. Nìkdy vyrazil proti proudu, nìkdy vyrazil po proudu a obèas se prostì roztoèil do koleèka a ocital se s bidlem støídavì na obou stranách pramièky. A každý z tìchto rùzných výsledkù ho vždycky stejnì udivil a zmátl.
Lidé u øeky soustøedili po chvili všechnu svou pozornost jenom na nìho a sázeli se mezi sebou, jak to dopadne, až se odstrèí pøíštì.
Mezitím pøišli na protìjší bøeh mí pøátelé a zùstali tam stát a taky se zahledìli na toho mladíka. Byl k nim zrovna obrácen zády, takže z nìho vidìli jen kazajku a èapku. A z toho okamžitì usoudili, že ten, kdo tu provozuje tuhle exhibici, jsem já, jejich pøemilý druh, a jejich nadšení neznalo hranic. A zaèali si ho nemilosrdnì dobírat.
Zprvu jsem nepochopil, že si ho pletou se mnou, a øíkal jsem si: "To je od nich ale surovost, zvláštì když toho èlovìka vùbec neznají!" Ale než jsem na nì mohl zavolat a pokárat je, napadlo mì vysvìtlení toho všeho, a honem jsem se schoval za strom.
Ách, ti z toho mìli zábavu, jak si z toho mládence utahovali! Dobrých pìt minut tam stáli a pokøikovali na nìj rùzné spros�árnièky, pošklebovali se mu, støíleli si z nìho a dìlali s z nìho kašpara. Solili ho tìmi nejotøepanìjšími vtípky, a dokonce si na nìj vymysleli i pár zbrusu nových. Zasypali ho všemi soukromými fóry, které znali jen èlenové naší party a které on rozhodnì nemohl dešifrovat. Nakonec, když už ty jejich brutální šoufky nemohl dále snášet, se k nim otoèil, takže mu poprvé pohlédli do oblièeje.
S potìšením jsem zjistil, že v nich zbylo aspoò tolik slušnosti, že vypadali hroznì pitomì. Honem mu vysvìtlovali, že ho pokládali za jednoho svého známého. Snad si prý o nic nemyslí, že by byli schopni takhle urážet nìkoho jiného než svého nejbližšího kamaráda.
Že si ho spletli s vlastním kamarádem, to pro nì samozøejmì byla omluva. Vzpomínám si, jak mi Harris jednou vypravoval, co se mu stalo pøi koupání v boulogni. Plaval si tam u pláže, když tu ho znenadání nìkdo popadl zezadu za krk a ráznì ho potopil ke dnu. Zuøivì sebou škubal, ale ten, kdo ho držel, byl patrnì uèinìný Herkules, takže veškeré Harrisovo úsilí vytrhnout se z jeho sevøení bylo marné. A tak se pøestal bránit a už se snažil obrátit myšlenky k vìcem velebným, když ho jeho vìznitel koneènì pustil.
Harris se postavil na dno a otoèil se, aby vidìl, kdo ho to málem zavraždil. Ten zabiják stál tìsnì za ním a srdeènì se chechtal, ale v okamžiku, kdy spatøil Harrisovu tváø, vynoøující se nad hladunou, ucouvl a zatváøil se rozpaèitì.
"Proboha vás prosím, nezlobte se na mì," koktal zmatenì, "já si vás totiž spletl s jedním svým pøítelem."
Harrise napadlo, jaké mìl vlastnì štìstí, že si ho ten chlap nespletl s nìjakým svým pøíbuzný, to by ho byl patrnì rovnou utopil.
I k plachtìní je zapotøebí znalosti a cviku - tøebaže jako kluk jsem si to nemyslel. Tenkrát jsem si pøedstavoval, že na to každý pøijde hned napoprvé sám jako pøi høe na babu nebo na škatele. A znal jsem jednoho hocha, který na to mìl stejný názor, a tak jsme se jednoho vìtrného dne smluvili, že to s tím sportem zkusíme. Byli jsme tehdy v Yarmouthu, rozhodli jsme se tedy pro výlet po øece Yare. V lodìnici pod mostem jsme si najali plachetnici a odstartovali jsme.
"Dneska to dost sprostì fouká," øíkal nám chlapík v té lodìnici, když jsme vyjíždìli; "až si budete dávat plachtu, narefujte si ji o jeden díl a pak jeïte na raum."
Ujistili jsme ho, že si to zapíšeme za uši, a odpuli jsme s bodrým "buïte zdráv", uvažujíce v duchu, co to asi znamená "jet na raum" a jak se vùbec "refuje" plachta, natož pak "o jeden díl".
Veslovali jsme, dokud nám z dohledu nezmizelo mìsto, a pak, když jsem mìli pøed sebou širou vodní pláò, pøes kterou fièel vítr jako uèinìný uragan, jsme usoudili, že je èas zahájit operace.
Hektor - tak se tuším jmenoval - vesloval dál, zatímco já jsem rozvinoval plachtu. Byla to práce znaènì složitá, ale posléze jsem ji zvládl, jenže pak vyvstal problém, kterým koncem má ta plachta pøijít nahoru.
Jakýmsi pøirozeným instinktem jsme pochopitelnì usoudili, že spodek je vršek, a zaèali jsme ji vytahovat vzhùru nohama. Ale hezky dlouho jsme ji nedokázali vytáhnout vzhùru vùbec, a� už vzhùru nohama nebo vzhùru hlavou. Ta plachta mìla zøejmì dojem, že si s ní hrajeme na pohøeb a že já jsem nebožtík a ona rubáš.
A když zjistila, že na nic takového si hrát nechceme, praštila mì ráhnem do hlavy a odmítla jakoukoli další spolupráci.
"Namoè ji," radil Hektor. "Strè ji do vody a namoè ji."
Námoøníci prý vždycky plachty døív namoèí, než je vytáhnou. Tak jsem ji namoèil; ale tím se to všecko ještì víc zhoršilo. Když se vám lepí na nohy a omotává kolem hlavy suchá plachta, tak to není nic pøíjemného, ale když to dìlá plachta prosáklá vodou, tak je to pøímo k zbláznìní.
Nakonec jsme ji pøece jen vytáhli, oba dva, spojenými silami. Napnuli jsme ji, ne pøímo vzhùru nohama - spíš trochu na šišato - a pøipoutali jsme ji ke stìžni záchytkou, kterou jsme si k tomu úèelu pøiøízli.
Že se ta loï nepøevrhla, to prostì konstatuju jako fakt. Proè se nepøevrhla, k tomu nejsem s to pøedložit øádné zdùvodnìní. Mockrát od té doby jsem o tom uvažoval, ale nikdy se mi nepodaøilo ten jev nìjak uspokojivì vysvìtlit.
Že to tak dopadlo, to lze patrnì pøièíst pouze zlomyslnosti všech vìcí na tomto svìtì. Ta loï pravdìpodobnì, pod dojmem zcela povrchního úsudku o našem chování, došla k náhledu, že jsem si vyjeli spáchat hned po ránu sebevraždu, a v dùsledku toho si umínila, že nám ji pøekazí. Nic jiného mì nenapadá.
Udrželi jsme se uvnitø v lodi jenom díky tomu, že jsme se zuby nehty pøilípli k lubùm. Ale úplnì nás to vyèerpalo. Hektor pravil, že piráti a jiní moøeplavci obyèejnì k nìèemu pøivážou kormidlo a skasají špici kosatky, když vich øádí píliš divoce, a radil, abychom i my udìlali nìco takového; ale já byl toho názoru, že by se loï s tím vìtrem mìla vypoøádat po svém.
Jelikož podle té mé rady bylo vùbec nejsnažší se zaøídit, zùstali jsem u ní, ještì více jsme se pøivinuli k lubùm a nechali jsme loï, a� si dìlá, co umí.
Asi pùldruhého kilometru jsme letìli proti proudu rychostí jakou jsem potom už nikdy po vodì nejel a jakou už nikdy jet nechci. V ohybu øeky se loï tak naklonila na bok, že mìla pùlku plachty pod vodou. Pak se zas nìjakým zázrakem sama narovnala a hnala se k dlouhému pruhu mazlavého bahna u nízkého bøehu.
To bahno nás zachránilo. Loï si jím vyorala cestu a zùstala v nìm trèet zrovna uprostøed. Když jsme si uvìdomili, že už to s námi nehází a nehrká jako s hrášky v chrastítku a že zas jednou mùžeme jednat podle vlastních úvah, doplazili jsme se na pøíï a odøízli jsme plachtu.
Plachtìní jsme si už užili dost. Nechtìli jsme to pøehánìt až do pøesycení. Okusili jsme toho sportu - zaplachtili jsme si celkem vzato pìknì, napínavì, zajímavì - a teï jsme si øekli, že si zas pro zmìnu zaveslujeme.
Chopili jsme se vesel a snažili se vyprostit loï z toho bahna a jedno veslo jsme pøi tom zlomili. Potom jsme si už poèínali mnohem opatrnìji, ale ta vesla byla stará a mizerná a to druhé ruplo ještì snadnìji než to první, a my byli úplnì bezmocní.
Bahno se pøed námi rozprostíralo v šíøi nejmíò sta metrù a za sebou jsme mìli vodu. Nedalo se dìlat nic jiného, než sedìt a èekat, až nìkdo pojede kolem.
Ale nebyl to zrovna den, jaký lidi láká na øeku, a tak se lidská bytost objevila v dohledu teprve za tøi hodiny. Byl to starý rybáø, a ten nás po nesmírné námaze koneènì zachránil a potupným zpùsobem nás dovlekl zpátky do lodìnice.
Se spropitným tomu èlovìku, co nás dotáhl domù, s poplatkem za ta zlámaná vesla a s pùjèovným za ètyøi a pùl hodiny nás to plachtìní stálo notný násobek týdenního kapesného. Ale získali jsme zkušenost, a ta prý je vždycky a za každou cenu laciná.

Reading - Táhne nás parník - Dopaluje nás chování malých lodìk - Jak se pletou do cesty parníkùm - George a Harris lajdaèí - Dost otøepaná historie - Streatley a Gording.

XVI

Asi v jedenáct jsme pøed sebou spatøili Reading. Øeka je tam špinavá a šeredná. Však se taky v okolí Redingu nikdo dlouho nezdrží. Mìsto samo je staré a proslulé a pochází z šerých èasù krále Ethelreda, kdy Dánové zakotvili se svými váleènými lodìmi v øece Kennet a vyjíždìli z Readingu na pustošivé výpravy po celém území Wessexu; a tam se s nimi utkali a porazili je Ethelred a jeho bratr Alfred, pøièemž Ethelred obstarával modlení a Alfred bojování.
V pozdìjších letech býval Reading zøejmì považován za pøíhodné útoèištì, když to v Lodnýnì zaèínalo být nehostinné. Kdykoli ve Westminsteru øádil mor, parlament bìžnì uhánìl do Readingu; a v roce 1625 se tam za ním odstìhovalo i soudnictví a všechna pøelíèení se konala v Readingu. Ono to asi stojí za to, mít obèas v Londýnì takový menší obyèejný mor, když nás to zbaví jak právníkù, tak parlamentu.
Za bojù koruny s parlamentem obléhal Reading hrabì z Essexu a o ètvrt století pozdìji tu princ Oranžský na hlavu porazil armádu krále Jakuba.
V Readingu je pochován Jindøich I., v benediktinském opatství, které tam sám založil a jehož ruiny se zachovaly dodnes; a v témž opatství se slavný Jan z Gauntu oženil s lady Blankou.
V readinském zdymadle jsme se dostali za parníèek, který patøil jednìm mým pøáteùm, a ten nás vzal do vleku a odtáhl nás až skoro na kilometr od Streatley. To je pøímo rozkoš, když vás táhne parník. Já to mám radši než veslování. A ještì vìtší rozkoš by nám ta plavba byla poskytla, nebýt spousty otravných lodièek, které se našemu parníku v jednom kuse pletly do cesty a kvùli kterým jsme v jednom kuse museli brzdit a zastavovat, abychom nìkterou z nich nepøevrhli. To jde vážnì na nervy, jak se tyhle loïky s veslaøi pletou na øece do cesty parníkùm; s tím by se mìlo nìco dìlat, aby to pøestalo.
A ještì ke všemu jsou pøitom tak zatracenì drzé! Musíte na nì pískat, div vám to kotel neroztrhne, než se jim uráèí pøidat trošku na tempu. Být po mém, tak bych jich sem tam pár naboural a pøevrhl, aby vìdìly, zaè je toho loket.
Už malý kousek nad Readingem je øeka zase moc pùvabná. U Tilehurstu ji sice trochu znešvaøuje dráha, ale od Mapledurhamu vzhùru až k Streatley je skvostná. Nedaleko nad Mapledurhamem máte po pravé ruce sídlo hardwickské, kde hrával kuželky Karel I. A blízké okolí Pangbourne, kde stojí starobylá hospùdka "U labutì", jistì znají zrovna tak dobøe pravidelní návštìvníci výstav výtvarného umìní jako místní obèané.
Parníèek mých pøátel nás pustil z vleku zrovna pod jeskyní a Harris mì chtìl mermomocí pøesvìdèit, že teï je s veslováním øada na mnì. Mnì to pøipadalo nanejvýš nelogické. Ráno jsme se pøece domluvili, že já dovezu loï pìt kilometrù za Reading. No a teï jsme už byli patnáct kilometrù za Readingem! Takže urèitì mìli už zase pøijít na øadu oni.
Ale ani George ani Harris nechtìli ten problém vidìt v patrièném svìlte, a tak aby nedošlo k hádce, jsem si radši k tìm veslùm sedl. Nevesloval jsem o mnoho déle než minutu, když tu George uvidìl, že po vodì plave nìco èerného, a zahnuli jsme k tomu. Když jsme byli až u toho, George se vyklonil z lodi a sáhl po tom. Ale hned s výkøikem a s tváøí najednou zbledlou ucukl.
Byla to mrtvá žena. Lehce se vznášela na hladinì a v oblièeji mìla mírný a klidný výraz. Krásný oblièej to nebyl; na to byl pøíliš pøedèasnì zestárlý, pøíliš vyhublý a usoužený; ale pøes ty známky nouze a chudoby vypadal jemnì a pøívìtivì, a nadto se v nìm zraèil ten vyrovnaný klid, jaký se nìkdy vkrádá do tváøí lidí nemocných, když v nich koneènì odeznìla bolest.
Naštìstí pro nás - nikterak jsme netoužili, aby nás policie tahala po všelijakých vyšetøováních - si té utopené už pøedtím všimli nìjací lidé na bøehu a ti se jí ujali.
Pozdìji jsme se dovìdìli, jak to s tou ženou bylo. Odvìká tragédie, samozøejmì. Odvìká a otøepaná. Ta žena se zamilovala a byla obelhána - nebo se obelhala sama. Buï jak buï, dopustila se høíchu - to sem tam udìlá skoro každý z nás - a její rodina i její pøátelé jí pohoršenì a rozhoøèenì zavøeli pøed nosem dveøe.
A když se tedy musela se svìtem prát sama a na krku jí visel ten mlýnský kámen hanby, klesala poøád níž a níž. Nìjaký èas živila sebe i dìcko z dvanácti šilinkù týdenní mzdy, kterou jí vynášela každodenní dvaníctihodinová døina; šest šilinkù z ní platila na dítì a tím, co zbývalo, si sama hledìla udržet duši v tìle.
Ale šest šilinkù týdnì nemùže držet duši v tìle moc pevnì. To chce ta duše z tìla pryè, když ji k nìmu poutá tak málo; a tak asi jednoho dne vyvstala té ženì pøed oèima všechna bolest a tupá jednotvárnost jejího života zøetelnìji než jindy a ten pošklebující pøízrak ji podìsil. Naposled se s prosbou o pomoc obrátila na své pøátele, ale od té mrazivé zdi jejich úctyhodnosti se hlas zbloudilého vydìdìnce odrazil bez odezvy; vypravila se tedy ještì za svým dìckem, vzala je do náruèí a unavenì, skoro neteènì je políbila, strèila mu do ruèièky krabièku èokoládových bonbónù, které mu koupila za jednu penci, a odešla; a potom si za posledních pár šilinkù koupila jízdenku a odjela do Goringu.
Ty nejtrpèí vzpomínky jejího života se pravdìpodobnì týkaly pruhù lesa a jasnì zelených luk kolem Goringu; ale ženy z nepochopitelných dùvodù tisknou k srdci nùž, který je probodává. Ale možná že do té hoøkosti byly pøimíseny i vzpomínky slunné, vzpomínky na chvíle velice líbezné, které strávila u tìch zastínìných hlubin, nad nìž tak nízko sklánìjí své vìtve obrovské stromy.
Chodila po tìch lesích na bøehu celý den a pak, když se snášel veèer a nad vodou rozprostøel svùj šerý háv šedivý soumrak, rozpøáhla paže po té mlèící øece, která znala její žal i její radost. A stará øeka ji nìžnì vzala do náruèí, položila si její unavenou hlavu na prsa a zkonejšila její bolest.
A tak ta žena zhøešila ve všem - zhøešila v životì i v umírání. Pánbùh jí buï milostiv - jí i všem ostatním høíšníkùm, jestli jich je snad víc.
V Goringu na levém bøehu i v Streatley na pravém je pøíjemné strávit nìjaký ten den. Ten kus øeky dolù k Pangbourne pøímo žadoní, abyste si na nìm buï za slunce zaplachtili, nebo za mìsíèku zaveslovali, a celá krajina kolem nìho je plná krás. My jsme pùvodnì zamýšleli dorazit ještì toho dne do Wallingfordu, ale líbezná a usmìvavá tváø øeky v ìchto konèinách nás zlákala, abychom se u ní chvilku zdrželi; a tak jsme nechali loï pod mostem a vyšli jsme si do Streatley a "U býka" jsme si k nemalé spokojenosti Montmorencyho dali obìd.
Øíká se, že kopce na levém bøehu kdysi souvisely s kopci na pravém bøehu a tam, kde je teï Temže, tvoøily hráz, takže øeka tenkrát tady nad Goringem konèila širokým jezem. Já nejsem dost kompetentní ani k tomu, abych to tvrzení vyvrátil, ani k tomu, abych je potvrdil, já je prostì tlumoèím.
Streatley je obec velice starobylá, která se datuje - jako vìtšina mìst a vesnièek u øeky - až z dob Anglù a Sasù. Gorning není ani zdaleka tak milé místeèko k pobytu jako Streatley, jestli máte možnost si vybrat; ale svým zpùsobem je docela ucházející a máte tam mnohem blíž k nádraží, kdybyste náhodou chtìli zmizet z hotelu bez zaplacení.

Den prádla - Ryby a rybáøi - O umìní chytat ryby - Svìdomitý muškaø - Rybáøská latina.

XVII

Zùstali jsme ve Streatley dva dny a dali jsme si tam vyprat šaty. Už døív jsme se pokusili vyprat si je pod Georgeovým vedením sami, v øece, ale to nebyl notný debakl. A to je ještì slabý výraz, debakl, protože když jsem si ty šaty vyprali, tak jsme na tom byli mnohem hùø než pøedtím. Než jsme je zaèali prát, tak byly moc špinavé, moc, jen co je pravda; ale poøád se ještì daly nosit. Ale po tom vyprání - no, øeka mezi Readingem a Henleyem èistší byla než pøedtím, to ano, když jsme si v ní vyprali šaty. My jsme totiž všechnu špínu, která se v øece mezi Readingem a Henleyem nacházela, pøi tom praní schytali a zaprali si ji do tìch šatù.
Pradlena v Streatley prohlásila, že je sama sobì povinována poèítat si za to vyprání tøikrát tolik co obvykle. Pravila, že to vlastnì nebylo praní, že to bylo spíš nìco na zpùsob bagrování.
Zaplatili jsme jí bez reptání.
Okolí Streatley a Goringu, to je slavná oblast rybáøská. Má tu být prý bájeèné rybaøení. Zrovna tady oplývá øeka cejny, ploticemi, bìlicemi, øízky a úhoøi; staèí se posadit a celý den je mùžete chytat.
Mnozí lidé se tu opravdu posadí. Ale nechytí nikdy nic. Já neznám nikoho, kdo by byl v Temži nìco chytil, leda støevle a chcíplou koèku, jenže to nemá nic spoleèného s rybaøením. Místní rybáøský prùvodce se taky ani slùvkem nezmiòuje o tom, že by se tu dalo nìco ulovit. Øíká pouze, že je zde "výborné místo pro rybaøení"; a já jsem ochoten na základì toho, co sám ve zdejším okrese vídám, ten údaj potvrdit.
Na celém svìtì není žádné jiné místo, kde by se tolik rybaøilo nebo kde by èlovìk mohl rybaøit tak dlouho. Nìkteøí rybáøi sem pøijedou prorybaøit celý den, a jiní tu zùstanou a prorybaøí celý mìsíc. A je-li vám libo, mùžete tu prorybaøit i celý rok: dopadne to vždycky stejnì.
Rybáøùv prùvodce po Temži praví, že "i štièku a okouna je zde možno ulovit", ale v tom se Rybáøùv prùvodce mýlý. Možná že tu štièky a okouni jsou. Vlastnì jsou tu urèitì, to já vím. Vidìt jich mùžete celá hejne, když si vyjdete na procházku po nìkterém bøehu; to k vám pøiplavou a pùlku tìla vystrèí nad vodu a otvírají huby, protože èekají sušenky. A když se jdete koupat, tak se kolem vás shluknou a pøekážejí vám pøi plavání a rozèilují vás. Ale ulovit je na kus èerva na udici, nebo na nìco takového, to možno není, to teda ne!
Já sám moc dobrý rybáø nejsem. Jeden èas jsem se tomu sportu vìnoval s notnou dávkou zaujetí a mìl jsem dojem, že dìlám slušné pokroky; ale staøí zkušení mazáci mi øíkali, že k opravdické dokonalosti to nedotáhnu nikdy, a radili mi, a� toho radši nechám. Házet udici, to prý umím neobyèejnì elegantnì, a vùbec prý mám pro rybaøení ten pravý fortel a hlavnì dostatek vrozené lenosti. Ale rybáø prý ze mne urèitì nebude, na to prý mám moc málo obrazotvornosti.
Prý by ze mne mohl být obstojný básník nebo autor šestákových krvákù nebo reportér nebo nìco takového, ale aby èlovìk mohl získat nìjakou reputaci jako rybáø na Temži, k tomu je prý zapotøebí mnohem rozvernìjší fantazie a mnohem plodnìjší vynalézavosti, než jakou mám zøejmì já.
Nìkteøí lidé mají dojem, že k tomu, aby byl z nìkoho dobrý rybáø, úplnì staèí schopnost plynnì a bez uzardìní lhát; ale to je omyl. Holý výmysl sám sobì není k nièemu; na ten se vzmùže i zaèíteèník. Ale že ho propracuje do nejmenších podrobností, že ho vyšperkuje prvky pravdìpodobnosti, že mu dodá zdání úzkostlivé - až pedantské - vìrohodnosti, teprve podle toho se pozná rybáø zkušený.
Pøijít a prohlásit "Jo, vèera jsem chytil patnáct tuctù okounù," nebo "Minulé pondìlí jsem vytáhl øízka, ten vám vážil devìt kilo a od ocasu k hlavì mìøil dobrý metr," do dokáže kdekdo.
K takovým výrokùm nepotøebujete žádnou tvùrèí schopnost, žádnou šikovnost. To chce jenom drzé èelo, nic víc.
Kdepak, takovýmhle zpùsobem lhát, nad to je poøádný rybáø povznesen. Jeho metoda, to je hotová vìda.
Vstoupí do lokálu beze všeho rámusu, s kloboukem na hlavì, pøivlastní si tu nejpohodlnìjší židli, zapálí si dýmku a zaène mlèky pufat. Chvíli nechá ty mladší, aby se chvástali, a potom, když se hovor na okamžiku utiší, vyndá z úst dýmku a prohodí, vyklepávaje popel o møíž pøed krbem:
"To já mìl vèera veèír oulovek, o kterým abych snad radši ani žádnýmu nepovídal."
"Ale! Proèpak?" ptají se ho.
"Ponìvadž nemùžu èekat, že by tomu nìkdo vìøil," odvìtí klidnì a bez nejmenšího odstínu hoøkosti ten staøík, nacpává si znova dýmku a žádá hostinského, aby mu dal trojitou skotskou s ledem.
Všichni se odmlèí, protože nikdo si není sám sebou natolik jistý, aby mohl tomuto tvrzení starého pána odporovat. A tak ten staøík musí pokraèovat, aniž ho k tomu nìkdo vybídl.
"Kdepák," praví zamyšlenì, "já sám bych tomu nevìøil, kdyby to nìkdo vypravoval mnì. Ale pøesto je to fakt. Sedìl jsem tam celý odpoledne a nechytil jsem do slova a do puntíku nic - až na nìjakej ten tucet bìlic a takovejch dvacet štik, samosebou. Tak už jsem toho chtìl nechat, když to bylo tak nanicovaý, ale tu vám najednou cejtím, jak mi nìco hezky silnì trhá vlascem. Øíkám si, to bude zas nìjakej takovej mròous, a chci to teda vytáhnout. Ale a� visím, jestli jsem byl schopnej prutem vùbec pohnout. Trvalo mnì to pùl hodiny - pùl hodiny, pánové! - než jsem tu rybu dostal na bøeh. A v jednom kuse jsem èekal, že mi ten vlasec rupne. No, nakonec jsem to z vody vytáh, a co byste øekli, že to bylo? Jeseter! Dvacetikilovej jeseter, chycenej na udici, páni! No to se nedivím, že koukáte tak vyjevenì! Ještì jednu trojitou skotskou bych prosil, pane hostinský."
Naèež líèí, jak každý, kdo toho jesetera vidìl, byl bez sebe úžasem, a jak ho pøivítala jeho žena, když pøišel domù, a co tomu øíkal Joe Buggles.
Ptal jsem se jednou hostinského v jedné hospùdce u øeky, jestli mu to obèas neškodí na zdraví, když musí vìènì poslouchat ty povídaèky, co mu pøedkládají rybáøi; a on mi øekl:
"Ale depák. Tejkonc už né, pane. Døívìjc mi z toho chodívala hlava kolem, to jó, ale tejkonc? Pámbu uchovej! Tejkonc to já i ta moje kliïánko posloucháme celý dni. To je všecko zvyk, pane. To je všecko zvyk."
Kdysi jsem znal jednoho mládence, moc svìdomitý èlovìk to byl, a ten když se dal na muškaøení, tak si umínil, že svoje úlovky jakživ nezvelièí víc než o pìtadvacet procent.
"Když chytím ètyøicet ryb," øíkal, "tak budu lidem vykládat, že jsem jich chytil padesát a tak podobnì. Víc lhát nebudu, protože lhát je høích."
Ale s tím pìtadvacetiprocentním systémem to vùbec nešlo. Nemohl ho totiž vùbec nikdy použít. Jakživ nechytil za den víc ryb než tøi a pøipoèíst pìtadvacet procent ke tøem, to nejde - aspoò ne v rybách.
Tak si tu procentní sazbu zvýšil na tøicet tøi celé tøicet tøi desetiny, ale to se zas nedalo použít, když chytil jenom dvì ryby nebo jenom jednu; musel si ten problém zjednodušit, a tak se rozhodl, že poèet úlovkù prostì vždycky zdvojnásobí.
Tohohle uspoøádání se držel nìjaký ten mìsíc, ale i to se mu potom znelíbilo. Lidi mu totiž nevìøili, že všechno pouze zdvojnásobuje, a tak nejen že si ho nikdo nevážil, ale ještì byl s tou svou umírnìností proti ostatním rybáøùm v nevýhodì. Když doopravdy chytil tøi malé rybièky a øíkal, že jich chytil šest, tak pak bledl závistí, protože chlap, o nìmž s naprostou jistotou vìdìl, že chytil jen jednu rybu, všude na potkání vykládal, že jich vytahal dva tucty.
A tak se nakonec pøimìl k øešení definitivnímu, kterým se od té doby dùslednì a pøímo zbožnì øídil, a to, že každou chycenou rybu bude brát jako deset ryb, pøièemž deset že si stanoví jako jednotnou sazbu základní, od níž teprve zaène poèítat. Takže když napøíklad nechytil vùbec žádnou rybu, øíkal, že chytil deset ryb - ménì než deset ryb nemùžete prostì pøi tomhle sysému chytit, deset, to máte zaruèeno. A když nìjakou podivuhodnou náhodou opravdu chytil jednu rybièku, hlásil jich dvacet, dvì rybièky poèítal jako tøice, tøi jako ètyøicet atakdál.
To je metoda velmi jednoduchá a snadno proveditelná a nedávno se vyskytly nìjaké øeèi, že ji zavedli do celého rybáøského bratrstva. Výbor Sdružení temžských rybáøù skuteènì asi pøed dvìma roky doporuèil její odhlasování, ale protestovali proti tomu nìkteøí starší èlenové. Že prý by o tom návrhu zaèali uvažovat jen v tom pøípadì, že by ta základní sazba byla zdvojnásobena a každá ryba se poèítala za dvacet ryb.
Až nìkdy budete na øece a najdete si volný veèer, dejte na mou radu a zapadnìte do nìkteré vesnické hospùdky a posaïte se do výèepu. Mùžete si být skoro jisti, že tam najdete jednoho nebo dva staré lovce s rybáøským prutem, a ti vám bìhem pùlhodinky naservírují tolik rybáøské latiny, že vám to pokazí trávení na celý mìsíc.
George a já - co bylo tenkrát s Harrisem, to nevím; brzy po poledni se šel dát oholit, pak se vrátil, dobrých ètyøicet minut si dával do pucu boty a od té doby jsme ho ani nezahlédli - tak tedy George a já a pes jsme si toho druhého veèera ve své opuštìnosti vyšli na procházku do Wallingfordu, a když jsme se vrátili, zastavili jsme se v jedné hospùdce u øeky, abychom si odpoèinuli a tak vùbec.
Posadili jsme se do salónku. Tam byl jeden dìda, pokuøující z dlouhé hlinìnky, a s tím jsme se pochopitelnì zaèali bavit. Øekl nám, že dneska se ten den vydaøil, a my jsme mu øekli, že i vèera se ten den vydaøil, a pak jsme si všichni øíkali navzájem, že zítøek se asi taky vydaøí; a George ještì øekl, že obilíèko žene letos moc pìknì do výšky.
Po tomto postøehu vyšlo nìjak, ani nevím jak, najevo, že jsme tady v kraji cizí a že nazítøí ráno zase odjíždíme.
Pak v té konverzaci nastala puazièka a naše pohledy zaèaly bloudit po místnosti. Nakonec spoèinuly na staré, zaprášené sklenìné skøíòce, která visela vysoko nad krbem. Byl v ní pstruh. Ten mì teda uchvátil, ten pstruh; to byla ryba pøímo monstrózní. Abych øekl pravdu, na první pohled jsem ji považoval za tresku.
"Jó," pravil ten starý pán, když si všiml, kam zírám, "to je chlapák, co?"
"Dost abnormální," zabruèel jsem; a George se toho dìdy zeptal, kolik asi podle jeho odhadu váží.
"Vosum kilo vosumnáct deka," odvìtil náš nový známý, zvedl se a sundával si s vìšáku kabát. "Jó, jó," dodal, "tøetího pøíští mìsíc to už bude na den šestnáct let, co jsem ho vytáh. Tady dole pod mostem jsem ho chytil. Na støevlièku. Lidi mi øíkali, že tady v øece fje, a já jim øíkal, že ho teda dostanu. A taky jsem ho dostal. Poèítám, že dneska tady už moc takhle velikejch ryb neuvidíte. Dobrou noc, páni, dobrou noc."
A už byl pryè a nás tam nechal samotné.
Teï jsme od té ryby teprve nemohli odtrhnout oèi. Byla opravdu pozoruhodná. Poøád ještì jsme se na ni dívali, když se ve dveøích naší místnosti objevil se sklenicí piva v ruce místní špeditér; pøed chvilièkou pøišel do hospody a teï se taky díval na tu rybu.
"Poøádný pstroužek, tohleto," øekl George, otáèeje se k nìmu.
"To bych øekl, pánové," odvìtil ten muž; a dodal, když si dal notný lok piva: "To jste tu asi nebyli, pánové, že ne, když tahle ryba byla chycená?"
"Ne, ne," øekli jsme. A vysvìtlili jsme mu, že jsme tady cizí.
"No jo, to jste tu teda bejt nemohli," pravil špeditér. "Vono už je to skoro pìt let, co jsem toho pstruha chytil."
"Ale! Tak toho jste chytil vy?" povídám já.
"Baže, pane," pikývl ten bodrý chlapík. "Zrovinka tady pod zdejmadlem jsem ho chytil - teda tam, co to zdejmadlo bejvalo døív - takhle v pátek odpoledne. A nejzajímavìjší na tom je, že jsem ho chytil na mouchu. Vyšel jsem si na štiky, pstruh mi, pánbu ví, ani na mysl nepøišel. A když jsem na konci svýho vlasce uvidìl tohohle kolosa, tak mì to teda doèista sebralo. Vážil tøináct kilo, považte! Tak dobrou noc, pánové, dobrou noc."
Za pìt minut pøišel tøetí chlapík a vylíèil nám, jak on toho pstruha chytil, jednou èasnì zrána, na bìlièku; a pak zas odešel a do lokálu vstoupilo individuum støedního vìku, s takovým slavnostním, pøitroublým výrazhem, a posadilo se k oknu.
Chvilku nikdo z nás nepromluvil, ale pak se George k tomu novému hostu otoèil a povídá:
"Promiòte, prosím. Snad se na nás nebudete zlobit, že si troufáme vás oslovit, aèkoliv jsme tady v tìch konèinách úplnì cizí, ale tuhle mùj pøítel i já bychom vám byli velice vdìèni, kdybyste nám povìdìl, jak jste ulovil támhletoho pstruha."
"No ne! Kdo vám øek, že jsem toho pstruha chytil já?" znìla udivená otázka.
Odvìtili jsme, že nám to neøekl nikdo, že jsme prostì nìjak instinktivnì vytušili, že to byl on.
"To je teda fantastický - doèista fantastický," pravil se smíchem ten neznámý bambula, "protože se vùbec nemejlíte. Já toho pstruha vážnì chytil. Ale takhle to uhodnut, to je teda k nevíøe. Jak povídám, doèista fantastický!"
A pak nám vykládal, jak se s tím pstruhem tahal pùl hodiny a jak si pøi tom zlomil prut. A jak ho peèlivì zvážil, když pak pøišel domù, a jak se ukázalo, že má patnáct a pùl kila.
Potom i on musel odejít, a kdž zmizel, pøišel za námi sám hostinský. Øekli jsme mu, kolik rùzných historek jsme vyslechli o tom jeho pstruhovi, což ho ohromnì pobavilo a všichni jsme se moc upøímnì zasmáli.
"Tak Jim Bates a Joe Muggles a pan Jones a starej Billy Maunders vám jeden jako druhej napovídali, že toho pstruha chytili oni! Hahaha! To se teda povedlo," pravil ten starý poctivec se srdeèným smíchem. "Jo, ty by ho tak zrovna dali mnì, do mýho lokálu, kdyby ho chytili oni! Ty urèitì! Hahaha!"
A pak nám povìdìl, jak to s tou rybou bylo doopravdy. Ukázalo se, že ji chytil on sám, pøed mnoha lety, když byl ještì mladíèek; a ne že by to byl nìjak zvláš� umìl nebo byl kdovíjak šikovný, mìl prostì takovou tu nevypoèitatelnou kliku, jaká zøejmì vždycky èeká na nìjakého kluka, až se za slunného odpoledne uleje ze školy a vyjde si na ryby s kouskem špagátku na konci obyèejné vìtve.
Že pøinesl domù toho pstruha, to ho prý tenkrát zachránilo pøed výpraskem, a dokonce i jeho uèitel prý prohlásil, že taková ryba má vìtší cenu než trojèlenka a zkrácené násobení dohromady.
Tu hostinského ze salónku odvolali a George a já jsme se znova zahledìli na tu rybu.
Byl to opravdu pstruh naprosto nevídaný. Èím dál jsme si ho prohlíželi, tím více jsme nad ním žasli.
Zvláš� George byl z nìho celý pryè. Vylezl si dokonce až na opìradlo jednoho køesla, aby se na nìj mohl kouknout zblízka.
Ale køeslo s ním uklouzlo a George se v bláhové snaze o záchranu neuváženì chytil té skøíòky s pstruhem. A ta s tøeskotem sletìla se zdi a George i s køeslem sletìli na ni.
"Doufám, žes nerozbil tu rybu!" vykøikl jsem zdìšenì a hnal jsem se k nìmu.
"Taky doufám," øekl George, opatrnì se zvedl a koukal kolem sebe.
Ale rozbil ji. Ten pstruh se roztøískal na tisíc kouskù - øíkám tisíc, ale možná že jich bylo jenom devìt set; nepoèítal jsem je.
To nám pøipadlo divné a neuvìøitelné, že by se vycpaný pstruh mohl rozbít na takové mròavé kousíèky.
A taky to divné a neuvìøitelné bylo, kdyby to vycpaný pstruh byl. Ale nebyl.
Byl sádrový.

Zdymadla - George a já pøed fotoaparátem - Wallingford - Dorchester - Abington - Muž stvoøený pro rodinu - Pøíhodné místo k utopení - Obtížný úsek øeky - Demoralizující vliv øíèního vzduchu.

XVIII

Ze Streatley jsme odjeli pøíštího dne èasnì zrána a veslovali jsme až do Culhamu, kde jsme se v tamním vedlejším øeèišti vyspali pod plachtou.
Od Streatley do Wallingfordu není øeka zvláš� zajímavá. Z Cleve jedete desetikikometrovým úsekem bez jediného zdymadla. Myslím, že je to vùbec nejdelší nepøerušovaný úsek nad Teddingtonem; však tam trénují osmiveslice Oxfordského veslaøského klubu.
Že tam nejsou zdymadla, to je sice pøíjemné pro veslaøe, ale kdo hledá zábavu, ten pøijde zkrátka.
Já osobnì mám zdymadla hroznì rád. Ta vám tak mile zpestøují jednotvárnost veslování. Mnì se to líbí, když si sedím v lodi a pomalu stoupám z chladných hlubin k novým obzorùm a neokoukaným vyhlídkám; nebo když se noøím jakoby do podsvìtí a potom èekám, až zaènou vrzat ta pochmurná vrata a až se ten úzký proužek denního jasu mezi nimi rozšíøí tak, aby se zas pøede mnou objevila spanilá, usmìvavá øeka a já mohl vyvézt svou lodièku z jejího doèasného vìzení na vodu, která nám kyne vstøíc.
To jsou malebná místeèka, tahle zdymadla. A statný starý strážce a jeho bodrá žena a jejich dcera s rozzáøenýma oèima, to jsou lidièky, s kterými je milo si letmo poklábosit*). A potkáte tam jiné lodì a máte s kým si vymìnit poøíèní klípky. Bez tìch svých kvìtinami osázených zdymadel by Temže už nebyla tím pohádkovým hájemstvím.
A že mluvím o zdymadlech, tak si vzpomínám, jak George a mne stihla málem jednoho letního dopoledne u Hampton Courtu nemilá nehoda.
Byl nádherný den a zdýmací komora byla pøecpaná; a jak to na

*) Èi spíš bývalo. Ochranáøi øek se zøejmì zmìnili ve spolek pro zamìstnávání pitomcù. Ti noví strážci zdymadel, zvláštì na nejfrekventovanìjších úsecích øeky, jsou z valné vìtšiny popudliví, nervózní dìdkové, kteøí se na svá místa vùbec nehodí.

øece obvykle bývá, všechny se nás na té stoupající hladinì chystal zvìènit nìjaký podnikavý fotograf.
Já jsem si v první chvíli vùbec neuvìdomil, co se to vlastnì dìje, a tak mì nesmírnì udivilo, když jsem si všiml, jak si George honem urovnává kalhoty, naèechrává si vlasy a fešácky si posazuje èapku až do týla a jak se pak s výrazem pøívìtivosti lehce promísené smutkem ladnì usazuje tak, aby mu nebylo moc vidìt na nohy.
Nejdøív mì napadlo, že najednou spatøil nìjakou svou známou dívku, a rozhlédl jsem se, abych zjistil, která to je. A mìl jsem dojem, že kdekdo v zdýmací komoøe znenadání zdøevìnìl. Všichni veslaøi stáli nebo sedìli ve svrchovanì pozoruhodných a kuriózních pózách, jaké lze vidìt pouze na japonských vìjíøích; jinde urèitì ne. Dívky se všechny usmívaly. Ach, ty vám vypadaly líbeznì. A chlapi, ti se chmuøili a tváøili se pøísnì, leè ušlechtile.
A tu mi koneènì svitlo, proè to tak je, a polekal jsem se, že já to už nestihnu. Naše loï byla úplnì první, a to by ode mne nebylo pìkné, kdybych tomu fotografovi ten obrázek zkazil, øekl jsem si.
Tak jsem se hbitì otoèil tváøí k nìmu a postavil se na pøíï; s nedbalou grácií jsem se tam opøel o bidlo s hákem, v póze, která dávala tušit, jak jsem pružný a silný. Vlasy jsem si upravil tak, aby mi jedna kadeø padala do èela, a do svého výrazu jsem honem pøihodil odstín nìžného roztoužení, ponìkud støíknutého cynismem, což mi prý velice sluší.
A jak jsme tak èekali na ten pamìtihodný okamžik, najednou slyším, jak nìkdo za mnou køièí:
"Hej! Pozor na levý bok!"
Nemohl jsem se pochopitelnì ohlédnout, abych zjistil, oè jde a kdo si to má na ten svùj levý bok dát pozor. Jen jsem se koutkem oka rychle podíval na levý bok Georgeùv. S tím bylo všechno v poøádku - takle v sedì a pod kazajkou nebylo naštìstí vidìt, jak je George v bocích obtloustlý. A sám jsem se kvapnì trošku narovnal a povytáhl, abych levý bok pøíliš nevystrkoval.
"Pozor na bok, vy trumbero pitomá!" ozvalo se znova, jenže hlasitìji.
A vzápìtí zaøval ještì jiný hlas:
"Dìlejte nìco s tím bokem, vy... vy... no vy dva tam s tím psem!"
Ani George ani já jsme se neodvažovali otoèit, fotograf už mìl ruku na víèku objektivu a každým okamžikem mohl udìlat obrázek. Ostatnì, ten køik urèitì neplatí nám. Veslaøù se psem je tu pøece víc a já mám boky štíhlé a jako paragraf nestojím.
Ale tu už zaèala jeèet celá zdýmací komora a zezadu zaøval nìjaký mohutný hlas:
"Pozor na loï, pánové! Vy s tìmi èervenoèernými èapkami! Jestli honem nìco neudìláte, tak budou na té fotografii vaše mrtvoly!"
Teprve teï jsme sklopili pohledy a zjistili jsme, že se naše loï zachytila levým bokem o vyènìlý balvan ve stìnì zdymadla a že stoupající voda zvedá jenom náš pravý bok a chystá se nás pøevrhnout. V pøíštím okamžiku jsem mohli být dnem vzhùru.
Rychlostí blesku jsme každý popadli jedno veslo a prudce jsme se od té stìny odstrèili. Vysvobozená loï se sice narovnala, ale my oba jsme se pøekotili na záda.
Na té fotografii jsme moc dobøe nevyšli, George a já. Jak se pochopitelnì dalo èekat, mìli jsme takovou smùlu, že ten fotograf uvedl svùj zatracený aparát v èinnost zrovna v okamžiku, kdy jsme se oba váleli na zádech, v oblièejích jsme mìli takový ten pomatený výraz, nìmì se dotazující "Kde to jsem?" a "Co to se mnou je?" a nohama jsme divoce klátili ve vzduchu.
Naše nohy, to byl bezesporu ústøední motiv celé fotografie. Jinak toho tam bylo vidìt pramálo. Ty nohy vyplòovaly celé popøedí. Za nimi jen nepatrnì vykukovaly nìkteré z dalších lodí a kousíèky okolní krajiny; ale všechno ostatní i všichni ostatní v té zdýmací komoøe vypadali tak dokonale bezvýznamnì a nicotnì vedle tìch našich nohou, že to tìm druhým lidem pøipadalo hroznì zahanbující a odmítli si ten obrázek koupit.
Majitel jednoho parníèku, který si objednal šest kopií, celou tu svou objednávku stornoval, když mu byl pøedložen negativ. Øekl, že si ty kipie vezme, jen když mu nìkdo ukáže, kde je jeho parník; ale to nikdo nedokázal. Ten parník byl kdesi za Georgeovou pravou nohou.
Vùbec s tím byla spousta nepøíjemností. Ten fotograf zastával názor, že bychom si každý mìli vzít tucet kopií, když zabíráme devìt desetin toho snímku, ale to jsem odmítli. Nemáme vùbec nic proti tomu, øekli jsme, aby nás nìkdo vyfotografoval v životní velikosti, ale v tom pøípadì trváme na tom, abychom na tom obrázku nebyli vzhùru nohama.
Wallingford, devìt a pùl kilometru nad Streatley, je mìsteèko velice starobylé, které se aktivnì podílelo na vytváøení anglických dìjin. Bylo neumìle uplácané z bláta, dokud v nìm sídlili Britové, které pak odtamtud vypudily øímské legie; ty nahradily hlinìné zdi mocnými opevnìními, jejichž pozùstatky se Èasu dodnes nepodaøilo úplnì zahladit, tak dobøe umìli ti zedníci ve starovìku stavìt.
Ale ten Èas, aèkoli se zastavil pøed øímskými zdmi, brzy obrátil v prach samotné Øímany; a v pozdìjších letech, ale ještì døív, než pøišli Normani, se na tìch místech bili divocí Sasové a obrovití Dánové.
Hradbami obehnaný a opevnìný zùstal Wallingford až do dob, kdy král válèil s parlamentem; tehdy zažil krušné èasy, když ho dlouho obléhal Fairfax. Nakonec padl a hradby byly srovnány se zemí.
Od Wallingfordu vzhùru k Dorchesteru se kolem øeky zvedá stále víc a víc kopeèkù, ráz krajiny se poøád støídá a je to tam velmi malebné. Dorchestr stojí necelý kilometr od øeky. Když jedete hodnì malou lodièkou, mùžete tam dopádlovat øíèkou Thame; ale nejlepší je projít se k nìmu od Dayova zdymadla pìšky pøes pole. Dorchester je rozkošnì poklidné staré hnízdeèko, stulené do neèinnosti a ospalého ticha.
Stejnì jako Wallingford, byl i Dorchester mìstem už za pradávné éry Britù; tenkrát se jmenoval Caer Doren, "mìsto na vodì". V ménì dávné minulosti si tu zøídili rozlehlé ležení Øímané; opevnìní, které to ležení obklopovalo, vypadá dnes jako nízké, ploché kopeèky. V saských dobách byl Dorchester hlavním mìstem Wessexu. Je náramnì starý a kdysi býval slavný a mocný. Teï leží stranou od svìtského ruchu, podøimuje a sní.
V okolí Clifton Hampdenu, což je neobyèejnì hezounká vesnièka, staromódní, tichá a líbeznì rozkvetlá, je krajina u øeky bohatá na krásu. Kdybyste v Cliftonu chtìli pøenocovat na pevné zemi, nemùžete udìlat nic lepšího než ubytovat se "U snopu jeèmene". Já bych øekl, že to je bezvýhradnì nejroztomilejší, nejstarosvìtštìjší hospoda na Temži. S tìmi nízko nasazenými lomenicemi, s tou doškovou støechou a s tìmi møížkovanými okny vypadá jako ilostrace z knihy pohádek a uvnitø vám to eštì víc pøipomíná to "byl jednou jeden".
Pro hrdinku moderního románu by to tam nebylo, ta by se tam ubytovat nemohla. Nebo� hrdinka moderního románu je vždycky "božsky vznosné postavy" a vždycky "se vzpøímí v celé své výšce". "U snopu jeèmene" by pøi každém takovém vzpøímení tøískla hlavou o strop.
Taky pro èlovìka opilého by to nebyl zrovna ten pravý dùm k pøenocování. Toho by tam potkalo moc a moc pøekvapení v podobì zcela neèekaných schùdkù z místnosti do místnosti, vedoucích jednou nahoru, jednou zas dolù; a dostat se do prvního patra do ložnice, nebo najít tam postel, když už by se tam nakrásnì dostal, to by pro opilého byly úkoly zhola neproveditelné.
Pøíštího rána jsme vstali hroznì èasnì, protože jsme chtìli být už odpoledne v Oxfordu. To je neuvìøitelné, jak èasnì èlovìk vstát dokáže, když táboøí v pøírodì. Když leží zabalený v dece na palubì lodi, s kufrem místo polštáøe, tak ani tak moc neškemrá "jenom pìt minut ještì", jako když spí v prachových peøinách. V pùl osmí jsme už byli dávno po snídani a propluli jsme cliftonským zdymadlem.
Mezi Cliftonem a Culhamem jsou bøehy Temže placaté, jednotvárné a nazajímavé, ale když projedete zdymadlem u Culhamu - to je nejstudenìjší a nejhlubší zdymadlo na celé øece - krajina je už zase hezèí.
V Abingdonu teèe øeka podél ulic. Abingdon je typické venkovské mìsteèko bez vìtšího významu - poklidné, nanejvýš poèestné, èis�ounké a zoufale nudné. Honosí se svou starobylostí, ale jestli se v tom ohledu smí srovnávat s Wallingfordem a s Dorchestrem, o tom bych se odvážil pochybovat. Kdysi zde stávalo slavné opatství, ale dneska se v tom, co zbylo z jeho posvìcených zdí, vaøí èerné pivo.
V abingdonském kostele sv. Mikuláše mají náhrobek John Blackwall a jeho cho� Jane, kteøí po š�astném životì manželském skonali oba téhož dne, 21. srpna 1625; a v kostele svaté Heleny je v kameni zaznamenáno o jistém W. Leeovi, který umøel v roce 1637, že "za jeho žité vzešlo z jeho ledví dvì stì potomkù ménì tøi". Když se vám to podaøí vypoèítat, zjistíte, že dítek pana W. Leea bylo jedno sto devadesát sedm. Ten pan W. Lee - pìtkrát zvolený v Abingdonu za starostu - prokázal své generaci nespornì veliké dobrodiní, já však nicménì doufám, že v naašem pøelidnìném devatenáctém století se mnoho takových dobrodincù nevyskytuje.
Ten kus øeky od Abingdonu až po Nuneham Courtenay je tuze rozkošný. A nunehamský park stojí za návštìvu. Pro veøejnost je otevøen vždycky v úterý a ve ètvrtek. V zámku je pìkná sbírka obrazù a starožitností a v tom parku jsou pøekrásné partie.
Tùò, co je pod jezem v tom nesplavném rameni øeky u Sandfordu, vám spolehlivì poslouží, kdybyste se chtìli utopit. Tam je strašnì silný spodní proud, a do toho jak se jednou dostanete, tak už to jde samo. Takový obelisk tam oznaèuje místo, kde se pøi koupání dva lidé skuteènì utopili; a stupòù pod tím obeliskem používají jako skokanského mùstku mladíci, kteøí se chtìjí pøesvìdèit, jestli tam doopravdy jde o život.
Zdymadlo a mlýn u Iffey, pùldruhého kilometru pod Oxfordem, to je oblíbený námìt øekymilovného bratstva štìtce a palety. Ale skuteèný model vás po tìch obrázcích dost zklame. Ono se na tomto svìtì, jak si poøád uvìdomuju, moc málo vìcí vyrovná tomu, co si podle nich namalujete.
My jsme iffleyským zdymadlem projeli asi v pùl jedné; pak jsem v lodi provedli generální úilid, všechno jsme pøipravili ke koneènému pøistání a vyrazili jsme na poslední, pùldruhého kilometru dlouhou etapu své cesty.
Z Iffley do Oxfordu, to je ten nejobtížnìjší kus øeky, jaký znám. To byste se tam na té vodì museli narodit, abyste se v ní vyznali. Já jsem tím úsekem projel hezky èasto, ale poøád ještì jsem mu nepøišel na kloub. Muž, který by dokázal veslovat z Oxfordu do Iffley hladce a pøímo, ten by urèitì vydržel žít v naprosté pohodì pod jednou støechou s manželkou, tchýní, starší sestrou a starou služkou, která už byla v rodinì, když byl ještì mrnì.
Vlny vás tam zaženou nejdøív k pravému bøehu, potom k levému, pak vás dopraví do prostøedka, tøikrát s vámi zatoèí pìknì do koleèka, odnesou vás zpátky proti proudu a nakonec se vždycky pokusí roztøískat vás o nìjakou loï se studenty z nìkteré oxfordské koleje.
I my jsme se tedy pochopitelnì na tom pùldruhém kilometru hezky èasto pøipletli do cesty jiným lodím a jiné lodi se zase pøipletly do cesty nám, v dùsledku èehož došlo pochopitelnì hezky èasto k výmìnì nadávek.
Bùhví èím to je, ale na øece je kdekdo zcela neobvykle popudlivý. Drobné nehùdky, jaké byste na souši sotva vzali na vìdomí, vás rozzuøí div ne k nepøíèetnosti, když vás potkají na vodì. Když Harris nebo George provedou nìjakou pitomost na pevné zemi, tak se jen shovívavì usmìju; ale když nìco zblbnou na vodì, hned to zhodnotím výrazivem, pøi nìmž stydne krev. A když mi vjede do cesty nìjaká cizí loï, tak bych nejradši popadl veslo a všechny lidi v té lodi utloukl.
Z lidí, kteøí na souši patøí k tìm nejmírnìjším, se stanou krvežízniví zuøivci, jak vkroèí na loï. Jednou jsem si vyjel na lodièce s jistou mladu dámou. Ta mìla od pøírody tu nejlíbeznìjší, nejjemnìjší povahu, jaká je vùbec možná, ale na øece to bylo pøímo hrùza ji poslouchat.
"A� se jde vycpat, ten moula!" køièela pokaždé, když nám nìjaký nešika veslaø vjel do cesty. "Kam to èumí?"
Nebo se rozèilovala: "Z toho by èlovìk dostal psotník, z toho hadru protivnýho, mizernýho!" když se nám nepodaøilo napnout plachtu. A chòapala po ní a škubala s ní, div ji nerozervala.
A jak ríkám, na bøehu byla dobrosrdeèná a roztomilá.
Vzduch nad øekou má na lidskou letoru úèinek zcela demoralizující, a jedinì tím se dá patrnì vysvìtlit, proè se dokonce i posádky nákladních bárek sníží nìkdy k hrubostem, jichž potom, když se ponìkud uklidní, zcela nepochybnì litují.

Oxford - Montmorencyho pøedstava ráje - Loï, vypùjèená nahoøe na øece, její pùvaby a pøednosti - "Chlouba Temže" - Obrat v poèasí - Øeka rozlièných aspektù - Veèer ne zrovna veselý - Touha po nedosažitelném - Rozpøádáme rozmarný rozhovor - George koncertuje na banžo - Truchlivá melodie - Další deštivý den - Útìk - Veèeøièka a pøípitek.

XIX

V Oxfordu jsme strávili dva pøíjemné dny. Je tam spousta psù a Montmorency svedl první den jedenáct bitev a druhý den ètrnáct, takže si oèividnì myslel, že se dostal do ráje.
Lidé s vrozenou køehkostí nebo s vrozenou leností - což vyjde nastejno - pro které døít se proti proudu není žádná slast, to bìžnì dìlají tak, že si najmou loï v Oxfordu a veslují dolù. Ale pro muže plné energie je ovšem lákavìjší výlet proti proudu. Ono není moc dobré plout poøád s proudem. Mnohem víc èlovìka uspokojí, když si narovná páteø, bojuje proti proudu a prorazí si jemu navzdory vlastní cestu - já to tak aspoò jasnì cítím, když Harris a George veslují a já sedím u kormidla.
Tìm, kteøí však pøece jen zamýšlejí odstartovat z Oxfordu, upøímnì radím, a� si vezmou svou vlastní loï - ledaže by si ovšem mohli vzít nìjakou cizí bez nejmenšího nebezpeèí, že by to na nì prasklo. Lodì, které se na Temži pronajímají výš nad Marlow, to jsou lodì moc dobré. Jsou slušnì vodotìsné, a když s nimi zacházíte opatrnì, tak se zøídkakdy rozpadnou nebo potopí. Je v nich dost místa k sedìní a jsou vybaveny všemi nezbytnými náležitosmi - nebo aspoò skoro všemi - k veslování a kormidlování.
Nejsou však dekorativní. Loï, co se dá vypùjèit nìkde nahoøe nad Marlow, to není loï, s jakou byste se mohli pøed lidmi blejskat a dìlat furóre. Tyhle nesmysly vyžene loï vypùjèená nahoøe na øece svým cestujícím hezky rychle z hlavy. A to je její hlavní, dalo by se øíci, dokonce její jediná pøednost.
Èlovìk v lodi vypùjèené nahoøe na øece je skromný a drží se zpátky. Rád vyhledává tu stranu øeky, na kterou padá stín stromù, a cestuje ponejvíce èasnì zrána nebo pozdì veèer, kdy už je na øece málo lidí, kteøí by se po nìm mohli dívat.
Když èlovìk v lodi vypùjèené nahoøe na øece spatøí nìjakého známého, uklidí se ke bøehu a schová se za strom.
Sám jsem byl jednou v partì, která si v létì najala nahoøe na øece loï, aby si vyjela na nìkolikadenní výlet. Ani jeden z nás loï, jakou nám pronajímají, do té doby nevidìl; a když jsme ji uvidìli, tak jsme nevìdìli, co to je.
Napsali jsme napøed do jedné pùjèovny, aby nám pøipravili loï - pøesnìji øeèeno dvojskul -, a když jsme pak se zavazadly pøišli do té lodìnice a øekli, kdo jsme, správce pùjèovny povídá:
"Já vím, vy jste ta parta, co si objednala dvojskul. Všechno je zaøízeno. Jime, skoè pro Chloubu Temže."
Ten chlapec odešel, a když se za pìt minut zase objevil, upachtìnì za sebou táhl jakýsi antediluviální døevìný špalek, který vypadal, jako kdyby ho zrovna byli odnìkud vykopali, a to tak halabala, že ho pøi tom poøádnì ponièili.
Já jsem se pøi prvním pohledu na tu vìc domníval, že jde o nìjaký pozùstatek z øímských dob - èeho pozùstatek, to jsem nepoznal, nejspíš nìjaké rakve.
V okolí horního toku Temže je øímských památek plno, a tak mi ten mùj odhad pøipadal velice pravdìpodobný, avšak jeden vážný mládenec z naší party, který je tak trochu geolog, odbyl mou teorii o øímském reliktu pohrdavým "pch!" a pravil, že i èlovìku intelektu zcela prùmìrného (do kteréžto kategorie nemohl zøejmì k své lítosti zaøait s klidným svìdomím mne) musí být jasné, že pøedmìt, který ten chlapec našel, je zbytek zkamenìlé velryby; a poukazoval na rùzné známky, svìdèící o tom, že ten objev musí pocházet z periody pøedledové.
Abychom ten spor vyøešili, obrátili jsme se k tomu chlapci. Øekli jsme mu, že se nemusí nièeho bát, a� nám ale poví èistou pravdu: "Je to fosílie velryby z éry pøed Adamem, nebo je to rakev z raných dob øímských?"
Chlapec prohlásil, že je to Chlouba Temže.
To nám v první chvíli pøipadalo jako velice humorná odpovìï od takového kluèíka a nìkdo z nás ho dokonce za tu vtipnou pohotovost odmìnil dvupencí; ale on na svém žertu umínìnì trval, a když ho opakoval, podle našeho názoru už moc dlouho, tak jsme se na nìj rozzlobili.
"Tak dost, mládenèe," øekl ostøe náš kapitán, "už s tím nesmyslem pøestaò! A ty máminy necky dej zas hezky zpátky domù a pøiprav nám nìjakou loï."
Ale vtom se objevil sám mistr loïaø a zaklínal se slovem odborníka, že ta vìc je doopravdy loï, ba co víc, že je to ta dotyèná loï, ten dvojskul, kterým jsme si pøáli jet dolù po øece.
Dost jsme remcali. Namítali jsme, že ji mohli aspoò pøetøít nabílo nebo nadehtovat - no cokoli s ní prostì udìlat, aby se dala rozeznat od kusu starého vraku; ale mistr loïaø na ní nevidìl jedinou chybièku.
Ba vypadal dokonce, jako kdyby ho ty naše pøipomínky urážely. Vybral prý pro nás nejlepší loï z celého svého skladu a èekal prý vìtší uznání.
Toto plavidlo, Chlouba Temže totiž, je prý tak, jak tu stojí (spíš jak se ze všech sil drží, aby se nerozpadlo, mysleli jsme si my), v provozu jen co jemu je známo, dobrých ètyøicet let a dodnes si na nì nikdo nestìžoval, a tak prý nechápe (mistr loïaø totiž), proè zrovna my bychom mìli s nìjakými stížnostmi zaèínat.
Tak jsme se pøestali hádat.
Stáhli jsme tu tak øeèenou loï kusy provazu, aby držela pohromadì, sehnali jsme si tapetu a ta nejošuntìlejší místa jsme pøelepili, pomodlili jsme se a vkroèili jsme na palubu.
Za pronájem té kuriozity na šest dní nám poèítali tøicet pìt šilinkù; a koupit jsme to celé, celé sakupikum, mohli za ètyøi a pùl, staèilo jen zajít do kterékoli pobøežíní prodejny vyplaveného døíví.
Tøetího dne sezmìnilo poèasí - pozor, teï už zase mluvím o tom našem nynìjším výletu! - a na cestu domù jsme z Oxfordu vypluli za vytrvalého mrholení.
Øeka - když na ni svítí slunce a jiskøí na jejích roztanèených vlnkách, pozlacuje šedozelené kmeny bukù, prozaøuje temné a studivé pìšinky v lesích, prohání po mìlèinách stíny, odcvrnkává diamanty od mlýnských kol, posílá polibky leknínùm, dovádí s bílou vodní tøíští pod jezy, støíbøí mechem porostlé zdi a mosty, rozveseluje kdekterou malièkou obec, zlíbezòuje každou alej a louèku, zaplétá se do rákosí, vykukuje se smíchem z každého pøítoku, rozjásává tolik vzdálených plachet, projasòuje a zhebèuje vzduch - to je zlatá vodní stuha z pohádky.
Ale øeka - když z ní èiší chlad a nuda, když na její hnìdé a loudavé vlny bez ustání dopadají kapky deštì, když její šplouchání zní, jako kdyby nìkde v tmavé komnatì tiše plakala nìjaká žena; když lesy, ztemnìlé a ztichlé, schoulené v rubáši z mlžných cárù, stojí na bøezích jako pøízraky, jako mlèící pøízraky s vyèítavýma oèima, jako pøízraky zlých skutkù, jako pøízraky odstrèených pøátel - to je vodní cesta plná strašidel, cesta øíší marných pokání.
Sluneèní záøe, to je krev, která udržuje život Pøírody. A Matka Zemì se na nás dívá oèima tak mdlýma, tak vyhaslýma, když slunce nad ní dohoøelo! A nám je pak u ní smutno; tváøí se, jako by nás nepoznávala nebo jako by jí na nás už nezáleželo. Je jako vdova, která ztratila milovaného manžela; její dìti ji hladí po rukou a dívají se jí do oèí, ale nepovzbudí ji ani k jedinému úsmìvu.
Celý den jsme veslovali v dešti a byla to døiva velice melancholická. Z poèátku jsme pøedstírali, že nás to baví. Øíkali jsme, že je to zas nìco jiného a že moc rádi poznáme øeku ze všech rozlièných aspektù. Nemùžeme pøece èekat, že ji zažijeme vždycky jenom za slunce, to bychom si dokonce ani nepøáli. A ujiš�ovali jsme se navzájem, že pøíroda je krásná, i když tone v slzách.
Harris a já jsme to všecko markýrovali dokonce s jistým nadšením - prvních pár hodin. Zpívali jsme si písnièku o životì cikánském, a o tom, jak se takový cikán má bájeènì, jak - "se vždycky volnì cítí, v slunci, vìtru, hromobití" - jak se raduje z deštì a jaké velikánské dobrodiní pro nìj déš� znamená a jak jsou mu k smíchu lidé, kterým se déš� nelíbí.
George bral tu komedii mnohem støízlivìji a setrvával pod deštníkem.
Pøed obìdem jsme si nad sebou napnuli plachtu a nechali jsme ji tak celé odpoledne; jenom na pøídi jsme jí kousek odhrnuli, aby jeden z nás mohl pádlovat a vidìl pøi tom pøed sebe. Takto jsme urazili skoro patnáct kilometrù a na noc jsme pøirazili ke bøehu kousek pod Dayovým zdymadlem.
Že jsme zažili veselý veèer, to se poctivì øíci nedá. Déš� se lil s klidnou urputností. V lodi bylo všecko vlhké a lepkavé. Veèeøe se nepovedla. Zapeèené studené telecí, když nemáte hlad, se vám za chvilku pøejí. Já jsem mìl hroznou chu� na smaženou rybu nebo na kotletu; Harris blouznil o platejsovi s bílou omáèkou a zbytek své porce zapeèeného telecího nabídl Montmorencymu, který ho odmítl, a zjevnì tou nabídkou dotèen, šel si sám od sebe sednout na druhý konec lodi.
A George nás žádal, abychom o takových vìcech nemluvili, aspoò ne do té doby, než dojí to své studené hovìzí bez hoøèice.
Po veèeøi jsme vytáhli katy a hráli jsme èerného Petra. Hráli jsme asi hodinu, za kteroužto dobu George vyhrál ètyøi pence - George má v kartách vždycky štìstí - a Harris a já jsem každý pøesnì dvì pence prohráli.
Tak jsme si øekli, že s tím hazardem radši pøestaneme. Hazard, vystupòovaný až do krajnosti, vyvolává, jak správnì poznamenal Harris, velice nezdravé vzrušení. George nám sice nabízel revanš, avšak Harris i já jsme byli pevnì rozhodnuti toho marného boje s nepøíznivým osudem zanechat.
Potom jsme si namíchali kapku grogu a sedìli jsme jen tak a povídali si. George nám vypravoval o jednom svém známém, který si pøed dvìma lety vyjel na øeku, spal jednou zrovna za takové noci, jaká èekala nás, v provlhlé lodi, dostal z toho revma, vùbec nic mu proti nìmu nepomohlo a za deset dní za strašných útrap zemøel. Prý to byl docela mladý èlovìk, øíkal George, a mìl pøed svatbou. Pro nìho, pro George totiž, to prý byl jeden z nejtruchlivìjších zážitkù.
To pøipomnìlo harrisovi jednoho jeho pøítele, který se dal dobrovolnì na vojnu, a když byl na cvièení, musel strávit jednu deštivou noc ve stanu - "zrovinka takovou noc, jako je ta dnešní", pravil Harris - a ráno se probudil jako doživotní mrzák. Harris nám sliboval, že až se vrátíme domù, tak nás k tomu obožákovi oba zavede; srdce nám prý bude krvácet, až ho uvidíme.
To pochopitelnì vedlo k pøíjemné zábavièce o ichiasu, chøipce, zánìtu ledvin, onemocnìních plic a bronchitidì, a Harris prohodil, jak by to bylo mrzuté, kdyby se jeden z nás v noci vážnì rozstonal, když máme tak daleko k doktorovi.
Po této debatì se dostavila touha po nìèem šprýmovném a já jsme v okamžiku nerozvážnosti navrhl, aby George vytáhl to své bandžo a dal k lepšímu nìjaký kuplet.
George, to budiž øeèeno k jeho cti, se nenechal dvakrát nutit. Žádné pitomé vytáèky, jako že si nechal doma noty, nic takového. Okamžitì vylovil svùj nástroj a jal se hrát Dvé rozkošných èerných oèek.
Až do toho veèera jsem se na Dvé rozkošných èerných oèek díval jako na písnièku dosti banální. Ta bohatá žíla smutku, kterou z ní vydoloval George, byla tedy pro mì velikým pøekvapením.
Jak se ty žaluplné tóny linuly dál a dál, rodila se v Harrisovi i ve mnì jediná touha: padnout si kolem krku a plakat; s gigantickým úsilím jsme však slzy, jež se nám draly do oèí, zadrželi a naslouchali jsme té divì rozryvné melodii mlèky.
Když došlo na refrén, vzmohli jsme se dokonce na zoufalý pokus o veselí. Znova jsme si naplnili sklenice a dali jsme se do zpìvu. Harris spustil hlasem chvìjícím se pohnutím první a George a já jsme pak byli o pár taktù pozadu:
"Dvé rozkošných èerných oèek
- ó jaký, jaký div -
mi øeklo teï, jak mýlil jsem se døív.
Dvé..."
Na tomto místì jsme se zhroutili. Nevýslovná tlivost, kterou George vložil do doprovodu k tomu druhému "dvé", to už bylo na nás v tom našem stavu naproté deprese trošku moc. Harris vzlykal jako malé dìcko a náš pes vyl, až jsem se bál, že mu to roztrhne srdce nebo hubu.
George chtìl hrát i další sloku. Domníval se, že kdyby do té skladby trochu víc vnikl, a mohl by si tedy v jejím pøednesu dovolit víc "ležérnosti", vyznìla by možná ménì smutnì. Ale vìtšina spoleènosti se k tomu experimentu vyslovila zamítavì.
A ponìvadž nic dalšího, co by se dalo dìlat, jsme už nevymysleli, šli jsme spat - to jest svlékli jsme se a takové tøi ètyøi hodiny jsme se klepali na dnì lodi. Pak se nám pøece jen podaøilo upadnout do jakési trhané døímoty, která nám vydržela do pìti ráno, kdy jsme všichni vstali a dali si snídani.
Druhý den byl pøesnì takový jako ten první. Lilo dál a my jsme sedìli v nepromokavých pláštích pod plachtou a pomalu pluli po proudu.
Jeden z nás - už nevím kdo, ale mám takový dojem, že já - udìlal bìhem dopoledne nìkolik chabých pokusù znovu vzkøísit tu vèerejší cikánskou rozvernost, že jsme jako dìti pøírody a že nás jako tìší, když prší; ale ani jednou se to neujalo.
Že déš� rád nemám, ne a ne a ne, to bylo tak bolestnì zjevné a tak to vyjadøovalo pocity jednoho každého z nás, že bylo zbyteèné o tom ještì zpívat.
Ale v jednom bodì jsme byli všichni zajedno, a to, že a� se stane cokoli, vytrváme ve svém pøedsevzetí až do hoøkého konce. Vyjeli jsme si na celých ètrnáct dní na øeku, abychom si užívali, budeme si tedy celých ètrnáct dní na øece užívat. A� z toho máme tøeba smrt! To bude sice rána pro naše pøátele a pøíbuzné, ale jakáž pomoc! Bylo nám jasné, že kdybychom v podnebí, jaké je v Anglii, kapitulovali pøed poèasím, vytvoøili bychom nanejvýš neblahý precedent.
"Vždy� už jde jenom o dva dny," pravil Harris, "a my jsme mladí a statní. Není vylouèeno, že to pøece jen pøežijeme."
Asi ve ètyøi odpoledne jsme zaèali dìlat plány na veèer. To jsme byli kousek za Goringem a dohodli jsme se, že dopádlujeme až k Pangbourne a tam že pøenocujeme.
"Zas jeden bujarý veèer!" zabruèel George.
Zadumali jsme se nad tou vyhlídkou. V Pangbourne budeme nìkdy kolem páté. S veèeøí budeme hotovi - no øeknìme v pùl šesté. naèež se mùžeme pøed spaním procházet v tom lijáku po obci; nebo taky mùžeme posedìt v nìjakém spoøe osvìtleném salónku v hospodì a èíst si v lidvovém kalendáøi.
"To�, v Alhambøe by byla vìtší zábava," prohodil Harris, odvážil se vystrèit na okamžik zpod plachty hlavu a provedl rychlý prùzkum oblohy.
"A pak takhle veèeøièku u -*)," dodal jsem napùl bezdìènì.
"No! Vlastnì je to skoro škoda, že jsme si umínili trèet v téhle lodi," øekl Harris; pak zavládlo na chvilku ticho.
"Kdybychom si nebyli umínili, že si uženeme jistou smrt v téhle zatracené pitomé rakvi," poznamenal George, sjíždìje celou loï zarputile nenávistným pohledem, "pak by snad stálo za zmínku, že vím o vlaku, který odjíždí z Pangbourne krátce po páté a kterým bychom to pohodlnì stihli do Londýna tak, že bychom si mohli dát poøádný øízek a pak si zajít do tìch podnikù, o nichž tu byla øeè."
Nikdo z nás nepromluvil. Dívali jsme se jeden na druhého a každý z nás zcela zøejmì vidìl v oblièejích tìch druhých jako v zrcadle své vlastní mrzké a trestuhodné myšlenky. Mlèky jsme si pøitáhli kufr a zaèali se v nìm hrabat. Rozhlédli jsme se po øece, po proudu i proti proudu. Nebylo vidìt živou duši.

*) Znamenitá, šikovnì zastrèená malá restaurace poblíž..., kde dostanete jedny z nejlíp pøipravených a nejlevnìjších francouzských obídkù èi veèeøièek, jaké jsem kdy jedl, a k tomu láhev vyikajícho beaunského burgundského za tøi a pùl šilinku; a já pochopitelnì nebudu takový trouba, abych tomu podniku dìlal reklamu.

O dvacet minut pozdìji bylo asi možno spatøit tøi postavy - provázené psem, který se tváøil, jako kdyby se hluboce stydìl -, jak se pokradmu plíží od úschovny lodí u pangbournského hotelu "U labutì" smìrem k nádraží, odìny, pramálo úhlednì a tím ménì elegantnì, takto:
Èerné boty, ušpinìné; flanelové veslaøské úbory, velice ušpinìné; hnìdé plstìné klobouky, znaènì ošuntìlé; pršáky, promoklé; paraplata.
Správce té úschovny lodí v Pangbourne jsme obelhali.
Nemìli jsme dost odvahy, abychom mu øekli do oèí, že prostì utíkáme pøed deštìm. Loï a všechno, co jsme v ní mìli, jsme mu svìøili s tím, že si ji vyzvedneme nazítøí v devìt ráno. A kdyby, øekli jsme mu, kdyby se snad stalo nìco nepøedvídaného a my si pro tu loï pøijít nemohli, tak mu prostì napíšeme.
Na Paddingtonském nádraží jsme byli v sedm, jeli jsme rovnou do té restaurace, o níž jsem se prve zmínil, lehce jsme se tam posilnili, nechali jsme tam jednak Montmorencyho, jednak pøíkaz, aby nám na pùl jedenáctou pøipravili veèeøi, a dali jsme se odvézt na Leicester Squrare.
V Alhambøe jsme vzbudili znaènou pozornost. Když jsme se dostali k pokladnì, bylo nám pøíkøe øeèeno, že máme jít vchodem pro úèinkující, a dostali jsme vynadáno, že jsme se o pùl hodiny opozdili.
S nemalými nesnázemi jsme pokladníka posléze pøesvìdèili, že nejsme "svìtoznámí hadí muži z Himaláje", takže si pøece jen vzal od nás peníze a pustil nás dovnitø.
V sále jsme mìli ještì vìtší úspìch. Naše krásnì bronzové tváøe a malebné úbory byly odevšad sledovány pohledy plnými obdivu. Kdekteré oko se upíralo pouze na nás.
To byly hrdé chvíle, pro nás pro všechny.
Ale hned po prvním baletním èísle jsme se odporouèeli a odebrali jsme se zpátky do naší restaurace, kde už na nás èekala veèeøe.
Musím se pøiznat, že jsem si na té veèeøi pochutnal. Dobrých deset dní jsme se živili víceménì samým studeným masem, sladkostmi a chlebem se zavaøeninou. Byla to strava lehká a výživná; ale chu� ani v nejmenším nedráždila, takže buket burgundského a vùnì francouzských omáèek a pohled na èisté ubrousky a dlouhé bílé veky zaklepaly jako nesmírnì vítaní hosté na dveøe našich zažívacích ústrojí.
Nìjakou tu chvíli jsme se cpali a napájeli za naprostého mlèení, ale pak nastal èas, kdy místo abychom sedìli hezky zpøíma a neodkládali nože a vidlièky, jsme si udìlali pohodlí a krmili se pomalouèku a neobøadnì - kdy jsme si pod stolem natáhli nohy, nekoukali na to, jestli nám spadnou na podlahu ubrousky, jali se prohlížet zakouøený strop mnohem dùkladnìji, než jsme toho byli schopni pøedtím - kdy jsme si sklenice postavili na stùl tak, abychom na nì hravì dosáhli, - a kdy jsme si pøipadali dobøí a laskaví a shovívaví.
Tehdy Harris, který sedìl u okna, poodhrnul záclonu a vyhlédl na ulici.
V tom mokru se matnì leskla, zkomíravé lucerny se pøi každém závanu vìtru rozblikaly, lijavec bez ustání pleskal do kaluží a øinul se z okapových rour do rozvodnìných rigolù. Kolem okna pøebìhlo nìkolik promoklých chodcù; krèili se pod deštníky, z kterých hustì kapalo, ženy si zvedaly suknì až nad kotníky.
"No," promluvil Harris a natáhl ruku po své sklenici, "byl to moc milý výlet a já za nìj staré matce Temži ze srdce dìkuju - ale udìlali jsme myslím dobøe, že jsme z nìj zdrhli tam, kde jsme zdrhli. Tak a� žijou tøi muži, že jsou z lodi š�astnì venku!"
Montmorency, který stál na zadních nohách u okna a koukal do noci, krátce štìknul, že s tím pøípitkem rozhodnì souhlasí.

eBook Info

Title:

Tri muži ve clunu

Creator:

Jerome Klapka Jerome

Date:

16.3.2001

Copyrights:

Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001

Language:

cs